G. F. Unger

Konečné zúčtování

Z německého originálu přeložila Libuše Sedláčková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2208-6 (epub)

ISBN 978-80-279-2209-3 (mobi)

Přerušil svou řeč a tvářil se jako muž, který chce s váženými gentlemany uzavřít seriózní obchod a klade navíc seriózní požadavek, který lze považovat za východisko k jednání.

Nikdo že čtyř farmářů nepromluvil. Mlčeli dlouho. Ale slyšel, jak oddechují.

A dělal si starosti, velké starosti.

Protože znal jejich minulost a věděl, že jsou to pořád tvrdí chlapi. Každý z nich měl na svém koltu přinejmenším neviditelné šrámy. Znal jejich minulost a věděl, že to bývali bandité, kteří si často prostříleli cestu a nedali svým protivníkům nejmenší šanci.

Ticho nakonec přerušil Ed Hickman, ale jeho hlas zněl jaksi tvrdě a zdráhavě. V tom hlase bylo něco, co zkušeného Andrewa Robinsona varovalo.

„Ták, starej dobrej Morg Garrymore teda ještě žije a poslal vás, pane Robinsone? Copak už nesedí v ty mexický věznici poblíž La Crueldy – těch obávanejch olověnejch lomů? Copak dostal milost?“

„Je na svobodě,“ řekl Andrew Robinson. „Nevím proč. Je volný a požádal mě jako advokáta o mé služby.“

„A kde vězí teď?“ zeptal se Zeke Baldwin téměř přívětivě.

Ale Andrew Robinson se nedal ošálit. Jen se potil strachem. Cítil v uších, jak mu bije srdce.

„To sám nevím,“ řekl. „Mistr Morgan Garrymore se se mnou zase spojí. Řekl mi, že bude rozumnější, když se bude skrývat. A pokud by se se mnou něco stalo, udá vás, gentlemani. Brzy byste pak pracovali jako zajatci v řetězech. Ano, tak mi to řekl. Přislíbil mi maximální ochranu. Chápete to, pánové?“

„Naprosto,“ řekl Joe McCord.

„A chceme vědět, kde se ten bastard ukrývá.“

„Ale, přece jsem vám právě řekl…,“ začal Robinson, ale větu nedokončil.

Náhle se totiž na jakýsi tajný pokyn pohnuli McCord a Zeke Baldwin a strhli Andrewa Robinsona z vozu.

„Mluv!“ řekl mu jeden z nich.

„Pánové, já nic nevím – vůbec nic,“ zasténal.

„Nejsme pro tebe žádní pánové,“ řekl kdosi další. „Jsme zatracení prevíti, když jde o to, jak z tebe něco vymáčknout…“

Teprve v této chvíli Andrew Robinson všechno pochopil. Padl do rukou mužům, kteří si uchovali z mládí svou divokost. Jejich mlčenlivá souhra, která se okamžitě proměňovala v činy, byla nebezpečná. Zuřivě se na něj vrhli. Pustili se do něj se vší vervou.

Když přestali, Robinson se už nehýbal.

Bogdan Wittbow si zapálil doutník. Světlo zápalky na chvíli ozářilo jeho temný, vrásčitý obličej. Mezi dvojím popotáhnutím ucedil:

„Ten se za chvilku probere.“

Ale pak se nad Robinsonovým tělem sklonil.

Za chvíli vstal a mlčky pokrčil rameny.

Další tři muži rovněž mlčeli. Nakonec řekl Zeke Baldwin: „Takovej chlápek toho teda moc nevydrží. Není to prostě pořádnej chlap. Co budem dělat teď? Jak se dozvíme, kde se Morg zašil? Ksakru, když Morga nenajdeme, nadělá nám ještě fůru nepříjemností. Protože teďuž bude vědět, že se nedáme vydírat. Takže buď přijde na něco jinýho, nebo to vzdá.“

„Ten to nevzdá,“ zabručel Ed Hickman. „Ten nás nenávidí dvacet let a nemyslí na nic jinýho než na pomstu, protože jsme tenkrát nedodrželi slovo. A proč jsme vlastně nedorželi slovo? Proč?“ Nepoložil tu otázku jako někdo, kdo nezná odpověď, ale spíš jako ten, kdo ji chce znát od svých dřívějších kumpánů.

„Protože se nám Morg nelíbil,“ řekl Bogdan Wittbow. „Pověsil se na nás aby byl ve všem nad náma. Přebíral nám ty nejhezčí holky, obehrával nás v pokeru, líp střílel a jezdil na koni – a dával nám to všechno pěkně najevo. Neměli jsme ho rádi, protože jsme si vedle něj připadali méněcenní.“

„Jo, máš pravdu,“ řekl McCord a přikývl.

„Jo, přesně tak,“ přisvědčil Baldwin. „A nechtěli jsme už pak jet znovu do Mexika a riskovat tam krk – nikdo z nás. Kvůli Morgovi ne. Podařil se nám pěknej kousek, a tak jsme chtěli udělat taky něco sami pro sebe. Protože v Mexiku na nás čekala šibenice. A to, že jsme Morga potom nehledali, bylo kvůli tomu, že jsme se báli, že by nás i po tak dlouhý době moh prásknout. Takže teď budeme Morga hledat tak dlouho, dokud ho nebudeme mít. Kdybychom aspoň věděli, jak teď vypadá. Před skoro dvaceti lety jsme každej vypadali kapánek jinak, ne?“

„Ano, hodně jinak,“ zabručel Hickman.

„Ten se moh za dvacet let změnit tak, že by ho nepoznala ani jeho vlastní máma. Dvacet roků byl v řetězech a také několik let pracoval jako trestanec v dolech. Ten se určitě změnil mnohem víc než my.“

Chvíli mlčeli, stáli u mrtvého a dívali se na něj.

Všichni teď vzpomínali na doby, kdy loupili a zabíjeli.

Pak odešli na sever, zametli za sebou všechny stopy a začali se zde – v této zemi – cítit jako dobyvatalé. Vyhnali indiány, založili si ranče a trpěli sousedy na jejich hranicích. Pod jejich ochranou vzniklo z dřívější poštovní stanice město – jejich město.

Bogdan Wittbow se oženil jako první. Ale za pár let ovdověl.

Ed Hickman si na svůj ranč pořád vodil nějaké ženy, žil s nimi vždy nějakou dobu a pak je zase vyhnal.

Joe McCord byl pořád ještě ženatý a měl dva syny.

Zekemu Baldwinovi žena utekla. Zanechala mu dceru. Betsy Baldwinová vyrůstala na ranči jako chlapec. Kromě ní už na Baldwinově ranči nebyla nikdy žádná žena. A když to na Baldwina přišlo, zajel si do Four-Forku k Mary Hopkinsové do Heven Hosuse. A tam si za své peníze mohl vybrat.

Byl to on, kdo se teď zeptal: „A co uděláme? Co budeme dělat?“

„A co s ním?“ Joe McCord se lehce špičkou holínky dotkl mrtvého: „Necháme ho tady? Venku na louce?“

Přemýšleli. Pak se podívali na Bogdana Wittbowa. Protože když něco podnikali společně, ujímal se obvykle vedení on. Jeho nápady byly nejlepší.

A také teď dostal nápad.

„Posadíme ho do jeho vozu,“ řekl.

„Kůň už si sám najde cestu do své stáje. A my budeme toho mrtvýho chlápka sledovat – počínaje jeho příjezdem do Four-Forku a konče pohřbem. Snad se objeví někdo, kdo se o něj bude zajímat. To by mohlo někam vést. A kromě toho bychom měli poslat svoje hochy, aby se všude kolem porozhlídli, jestli do kraje nepřišli v poslední době nějací cizinci. – No a ty cizince bychom si pak měli prohlídnout. A jestli mezi nimi bude takovej, co bude vypadat tak, jak by mohl dnes vypadat Morg, tak si toho cizince podáme trošku důkladněji. Chápete? Kdo se vlastně v poslední době do Four-Forku přistěhoval?“

Zamysleli se.

Pak řekl Ed Hickman: „Mě napadá jen jeden, náš Doc Neville Mayřeld, jo, náš Doc, ale ten je ve Four-Forku už nějakou dobu. Ale moh by to bejt náš starej dobrej Morg?“

Uvažovali o tom a pokoušeli se představit si Morgana Garrymora, jak vypadal tehdy před dvaceti lety, když ještě jezdívali spolu a přepadávali a loupili.

„I kdyby byl Doc velice podobný našemu Morgovi – myslíte, že by se v mexickém vězení a v olověných dolech z tohohle Morga moh stát doktor?

A Neville Mayfield doktor je – o tom není pochyb. Zrovna minulej tejden zachránil jednomu z mejch hochů život. Chlápek už zase chodí a zakrátko už bude moct i jezdit na koni. Kdepak, tohle je skutečný doktor. – A proto to nemůže být Morg.“

Přikývli. Protože si skutečně nedovedli představit, že by se z jejich dřívějšího kumpána, kterého v Mexiku odsoudili k doživotním nuceným pracem v řetězech, stal opravdový doktor.

Dali se do díla. Zvedli mrtvého, posadili ho na vůz a přivázali opratě pevně ke kozlíku. Plácl svého koně do slabin a zvíře se rozběhlo vpřed. A i kdyby se cestou několikrát zastavilo, cestu do své stáje určitě najde.

Kolem půlnoci pak zavolali doktora od pokeru v hospodě, aby se šel podívat na mrtvého muže. Mrtvého uložili v márnici u truhláře, který ve Four-Forku zároveň i pohřbíval.

U mrtvoly se kromě hrobníka sešli ještě šerif Jago Lassenger a oba majitelé rančů Bogdan Wittbow a Ed Hockman.

„Poprosil jsem gentlemany, aby sem přišli jako svědkové k ohledání mrtvoly,“ řekl šerif klidně. „Od vás bych, doktore, chtěl jen úmrtní list. Mám dojem, že mrtvý se tam venku dostal do nějaké mely, vlastními silami se ještě dokázal vyškrábat na vůz a pak cestou podlehl zraněním. Tak byste to mohl formulovat, doktore, ne? – Vnitřní poranění – pravděpodobně v důsledku rvačky, která vedla ke smrti.“

Doktor se podíval na mrtvého a začal jej zběžně prohlížet. Doktor Nerville má šediny a velké licousy. Nosí niklové brýle a působí vetchým dojmem – jako by sám potřeboval doktora.

Bylo těžké odhadnout jeho věk. Mohlo mu být padesát, šedesát nebo jistě víc. Muži jej sledovali.

Wittbow a Hickman se snažili představit si, jak tento muž mohl vypadat před dvaceti lety – ale ať se snažili sebevíc, nebyla tato představa ani za mák podobná Morganu Garrymorovi. Protože Morgan Garrymore byl tmavovlasý hoch, indiánský typ, který připomínal pantera. Mrštný, s vypracovanými svaly, štíhlý a s dlouhýma, trochu křivýma nohama.

Tenhle jejich doktor tak nikdy nemohl vypadat. Jejich pozornost opadla.

Doktor se napřímil a pokývl šerifovi. „Ano. Je mrtev,“ řekl. „Tady už nemůžu nic dělat. Řekl bych, že dostal pořádně do břicha a že přitom utrpěl vnitřní zranění. Takhle to napíšu do úmrtního listu, šerife. Můžu se teď vrátit k partičce pokeru?“

Šerif přikývl.

Doktor vrhl na oba přítomné rančery kosý pohled. „Gentlemani,“ řekl, „jsem vám velice vděčný, že mě trpíte ve svém městě. Ano, vím velice dobře, že tady nevydrží nikdo, kdo se vám nelíbí. A já procestoval už hodně měst, abych našel místo, kde ještě nemají doktora. Bude-li vás někdy něco trápit, gentlemani, pak se na mě můžete obrátit.“ Po těch slovech odešel.

I ostatní opustili márnici.

Venku nasedli Hickman a Wittbow na své koně a spolu vyjeli z města.

Ale pak se jejich cesty rozešly. Wittbow musel podél východního ramene řeky, Hickman podél západního. Mezi nimi ležely pozemky Baldwina a McCorda.

Čtyři ramena řeky brázdila zemi, jako by v ní obrovský pták zanechal svými drápy čtyři veliké brázdy, které se pak staly korytem řek.

U města Four-Fork, kde končí hlavní rameno, se ony čtyři brázdy stékaly.

***

Přešly tři dny a tři noci, aniž by se ve městě nebo v okolí stalo něco mimořádného.

Do města přijížděli cizinci, jezdci, cestující v poštovních dostavnících projížděli nebo se tady na jednu noc ubytovali a pak jeli dále. Vykládalo se zboží.

Ale nikdo ze všech těch příchozích, odjíždějících či projíždějících nepřipomínal Morgana Garrymora. Venku na pastvinách zase – jako už tolikrát – ukradli nějaké kusy dobytka. Pastevci velkých rančů prostě nemohli pořádně uhlídat celé ty obrovské pozemky a stáda, která se na nich pásla. A dost možná měli i zloději dobytka své špehy a pomocníky mezi pastevci. Od nich dostávali informace, na které pastvě se zrovna nacházejí hlídači a na které ne.

Uplynulé tři noci to měli zloději dobytka dokonce ještě jednodušší než jindy, protože čtyři největší farmáři dali mnoha svým pastevcům za úkol pátrat v širokém okolí po cizinci, kterého popsali asi takto:

věk: kolem padesátky, možná o něco starší

výška: asi 180 cm

barva očí: šedá

barva vlasů: pravděpodobně šedá, dříve černá

Podrobněji ho popsat nedovedli. Všechno ostatní už dávno zapomněli a stejně by to už nebyla pravda.

Ovšem mužů, na něž by tento popis seděl, nebylo v okolí příliš mnoho. Šlo totiž o to, že onen člověk měl do kraje přijít teprve před nedávnem.

Přesto bylo hledání bezvýsledné. Bylo to čtvrtou noc, když Bogdan Wittbow vyšel na svém ranči z místnosti, kde připravoval výplatní listinu pro pastevce na příští den a napsal několik dopisů. Zavolal přes dvůr na jednoho z hochů a když ten přiběhl, podal mu dopisy a řekl: „Postarej se, aby odešly ještě půlnoční poštou, Ollie. Na co ještě čekáš?“

Pastevec vzal dopisy, schoval je pod klobouk a rozběhl se ke stájím. Bylo slyšet cinkání ostruh na jeho jezdeckých botách.

Bogdan Wittbow ještě zůstal stát na verandě před otevřenými dveřmi své pracovny. Že už bylo pozdě, mu nevadilo. Často pracoval dlouho do noci, když chtěl vyřídit všechny ty „krámy“, jak nazýval práci s doklady a písemnostmi. Z dálky zaslechl zvuk kopyt koně svého ryhlého posla. Z kapsy košile si vzal doutník a zapálil si.

Když potáhl potřetí, chtěl se obrátit, aby se vrátil zpátky do domu. Ve světle proudícím ze dveří za ním bylo výborně vidět.

A pak mezi stájemi třeskl výstřel z těžké zbraně. Kulka zasáhla Bogdana Wittbowa jako kopnutí koně.

Otevřenými dveřmi místnosti ho to odhodilo dovnitř, kde s lomozem spadl na prkna podlahy. Na ranči nastal povyk.

Dva kovbojové, kteří ještě měli službu, byli okamžitě u rančera. Ale nezdrželi se dlouho.

Rozběhli se ke stáji a když se vyšvihli do sedel, zamířil jeden z nich do Four-Forku, aby přivezl doktora.

Druhý se vydal pronásledovat nočního střelce.

„Hej, doktore,“ zvolal jedzdec, „jste to vy?“

„Ovšem, synu,“ odpověděl doktor Neville Mayřeld klidným hlasem.

„Musíte se mnou na Wittbowův ranč, doktore,“ přerušil ho jezdec.

***

***