Rex Hayes

Muž s nenávistí v srdci

Z německého originálu přeložil Tomáš Butala

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2198-0 (epub)

ISBN 978-80-279-2199-7 (mobi)

Jezdec mířil k pásu skalisek. Jeho velký, temně hnědý vojenský kůň se chvěl vyčerpáním.

Ten muž vypadal stejně znaveně jako jeho zvíře. Modrá uniforma s výložkami desátníka na něm visela v cárech. Byl to jediný přeživší z patroly, kterou u Mesa Tanks přepadli a zmasakrovali Apači.

Byl to naprosto nečekaný útok – v době, kdy se již většina Apačů podvolila a odtáhla do rezervací. Hlášení se muselo co nejrychleji dostat na hlavní štáb.

Muž se ohlížel. Stále tu byl pocit hrozícího nebezpečí. Ale ať napínal oči sebevíc, nic neviděl. Ani kůň, na jehož citlivé nozdry byl spoleh, se ničím neznepokojoval.

Daleko na sluncem rozpálené planině, nad níž se již začínaly klenout fialové stíny soumraku, ležela Fort Adobe. Ve slunci zapadajícího slunce se budovy z nepálených cihel rýsovaly jako špinavě šedé krabice.

„Tak zaber, Lancere,“ zamumlal muž a pobídl koně ze skalnatého úbočí.

Jmenoval se Charley King a sloužil jako desátník u kompanie A ve Fort Adobe. Byl tam známý pod přezdívkou Handsome Charley – Hezoun Charley.

Levá paže mu otékala po ráně bojovým kyjem. Pod pravou lícní kostí měl šrám od kulky. Jen o palec blíž k nosu a ležel by tam s ostatními kamarády jako potrava pro kojoty.

Nad vzdálenou pevností se zvedl obláček kouře. Po pár vteřinách se k jezdcovým uším doneslo zahřmění výstřelu. Každý večer, když slunce mizelo za horami na západě, nechával major Dane vypálit jeden výstřel ze starého děla, aby Apačům připomněl, že bílý muž setrvává v této bezútěšné pustině a stále neodtáhl.

Lancer zvedl při zadunění hlavu. King ho popleskal po krku.

„To je v pořádku, starouši. Tohle přece znáš. Není se čeho bát.“

Kdesi opodál zachrastil kamínek. King prudce otočil hlavu. Narudlá skaliska vyzařující žár odcházejícího dne však zůstávala nehybná.

Lancer sešel na úpatí kamenitého svahu. King ho zastavil, aniž by sesedl, nalil si do dlaně zbytek vody z lahve a otřel tou troškou tekutiny tlamu a nozdry koně. Nyní, na otevřené planině, nadcházel nejnebezpečnější úsek. Pokud má za sebou neúprosné pronásledovatele, tak se ho teď pokusí dostihnout.

Teď – potom už by neměli šanci.

King zase uslyšel zvuk kutálejícího se oblázku. Že by jenom nějaké zvíře? Rád by tomu věřil, ale nemohl.

O karabinu přišel v boji u napajedla. Tasil těžký kavaleristický kolt s hlavní dlouhou sedm a půl palce. Pět komor bubínku bylo nabitých, tak jak to nařizoval předpis. King vylovil náboj a doplnil i šestou komoru.

Vzal revolver do pravé ruky, palec na kohoutku a ukazovák na spoušti. Držel ho hlavní vzhůru a vyjel ze stínu skalisek.

Lancerova kopyta se zabořila do jemného navátého prachu. Kůň zafuněl, protože cítil žár rozpáleného písku. King ho lehce pobídl ostruhami.

„Pohni se, kamaráde! Přece mě teď nenecháš ve štychu?“

Jel pomalu, aby šetřil Lancerovy síly pro rozhodující štvanici, pokud k ní dojde.

Stále se ohlížel přes rameno. Předevčírem, během bitvy u Mesa Tanks, poznal vůdce Apačů. Byl to Chato, zeť velkého Cochise, který byl údajně už rok po smrti. A Chato byl pro bílé muže zhoubný jako cholera. Neměl ve zvyku nechávat někoho uniknout.

King najednou koutkem oka zahlédl jakýsi nejasný pohyb – vlevo od sebe v ostrém zářezu mezi skalami.

Škubl hlavou. Zpoza útesu vyrazil děsivě pomalovaný apačský bojovník. Jeho spencerovka chrlila oheň a kouř.

King slyšel hvízdání projektilů. Vystřelil na protivníka a minul.

„Běž, Lancere!“ vykřikl svému koni do uší.

Druhý bojovník se vynořil za prvním a stočil mustanga vpravo. King rozpoznal jejich manévr, chtěli ho sevřít mezi sebe.

Koně Apačů vypadali daleko čerstvěji než Lancer. Bylo to o tajemství rudochů, že dokázali na koni ujet mnohem dál, než by to dokázal bílý muž. O Apačích se říkalo, že by na koni, kterého by běloch už nechal ležet, ujeli ještě dvacet mil, než by ho zabili a snědli. Něco pravdy na tom asi bylo.

King věděl, že on neujede. Pevnost byla už jen dvě nebo tři míle daleko, ale stejně dobře mohla ležet na Měsíci. Musel zůstat a vystřílet je. Jeden revolver proti dvěma spencerovkám! To byl špatný poměr.

Ohlédl se přes rameno. Bojovníci se přibližovali. Oba byli nazí až na bederní roušku a vysoké mokasíny.

Na jejich svalnatých hrudích se leskl pot. Dlouhé vlasy jim držely čelenky z flanelové látky. Bílý pruh přes kořen nosu od jedné lícní kosti ke druhé, jim rozděloval kruté obličeje na dvě části. King věděl, že zemře hroznou smrtí, pokud ho dostanou.

Za zády slyšel supění nemilosrdně poháněného koně.

Teď! – pomyslel si.

Lancer se prudce otočil na zadních. King uviděl, jak se bojovníkovy černé oči rozšířily úlekem – a potěšilo ho, že i nelítostný válečník cítí strach.

Pozvedl ruku s koltem a stiskl spoušť. Apač vymrštil paže a skácel se bokem z koně. Jeho prsty se zatnuly do prachu – a znehybněly navždy.

King neměl čas se jím zabývat. Druhý Apač se k němu řítil jako vítr a rozpřahoval se puškou jako kyjem.

King na něj vystřelil – a minul. Přikrčil se, aby unikl ráně pažbou. Schytal úder do ramene a svalil se po zádech z koně. Lancer v panice prchal.

King vyskočil na nohy. Zalykal se prachem, když se na něj znovu přiřítil indiánský mustang a povalil ho. V pádu vystřelil a zasáhl koně. Tomu podklesly běhy, kus ještě klouzal po zemi a žalostně řičel, načež se svalil na bok. Jeho jezdec se vymrštil na nohy mrštně jako kočka.

King klečel. Držel svůj kolt oběma dlaněmi v natažených pažích, oči široce otevřené. Namířil na bojovníka a stiskl spoušť.

Výstřel nevyšel! Patrona selhala.

V příští vteřině do něj Apač narazil. Oba muži se v drtivém sevření váleli v horkém písku. Oba věděli, že teď bojují o život.

Apač byl silný a houževnatý. Jeho polonahé, zpocené tělo se nedalo pevně uchopit.

King ho zachytil za vlasy a zvrátil mu hlavu. Chtěl ho udeřit hlavní revolveru, ale indián popadl jeho zápěstí a kroutil ho dozadu, až měl King pocit, že mu prasknou kosti.

Musel pustit protivníkovy mastné vlasy. Válečník vítězoslavně zachrochtal. Ztratil pušku, ale místo toho se mu podařilo tasit dýku. Čepel sjela dolů a projela Kingovým rukávem. Voják cítil, jak mu hrot nože rozetnul kůži.

Vykopl kolenem a trefil válečníka do žaludku. Dýka napřažená ke druhému, tentokrát smrtícímu bodnutí, bezvládně klesla. King se osvobodil a vztyčil se.

Apač klečel tři kroky od něj. King uviděl svůj revolver. Popadl ho, natáhl kohoutek a stiskl spoušť.

Tentokrát zbraň neselhala.

***

Slunce zapadlo za zubaté hřebeny na západě. Stíny houstly. Pouze nejvyšší vrcholky skalních věží připomínající komíny vypálených usedlostí, zářily v posledních paprscích dne jako fialový samet. Nad touto scenérií se pomalu sunula purpurová oblaka.

Ve Fort Adobe troubili na poplach. Vzápětí vyjelo branou třicet mužů a vyrazili směrem, odkud se k hlídkám donesl zvuk výstřelů. Tady venku znamenala střelba jenom to, že nějaký bílý muž bojuje o život.

Oddíl vedl poručík Arden. Bylo mu třicet let, z nichž sedm strávil v Arizoně. Nebylo nic, co by o Apačích nevěděl. Vojáci s ním jezdili rádi, protože to byl dobrý vůdce, o kterém se říkalo, že nikdy neopustí spolubojovníky v nebezpečí.

Za poručíkem cválal seržant McDermott, zavalitý Skot, který vypadal trochu moc těžký na kavaleristu.

Tento dojem však klamal. McDermott se uměl přizpůsobit pohybům koně, takže zvíře nezatěžoval víc než kterýkoliv jiný jezdec. Krom toho neznal strach a o Apačích toho věděl přinejmenším stejně jako poručík a byl prvotřídní střelec – všechno to byly vlastnosti, které vojákovi v Arizoně zaručovaly přežití.

Čtvrt míle před pevností se poručík Arden otočil.

„Seržante, pošlete někoho, ať nás jistí ze stran. Nehodlám vjet rovnou do pasti. Ty výstřely můžou být jenom finta, jak nás vylákat z pevnosti.“

„Provedu, pane,“ zabručel McDermott.

Máchl rukou. První dvě dvojice kolony se rozpadly a dva muži se pustili vpravo, další dva vlevo. Arden pozoroval manévr provedený s nejvyšší precizností. Major Dane s ním poslal jenom ostřílené veterány, kteří rozuměli svému řemeslu.

„Připravit pušky!“ poručil.

Muži odháknuli karabiny z bandalírů a opřeli si je pažbami o stehno. Arden tasil kolt.

„Kupředu!“

Kolona cválala suchým korytem, které brázdilo zdánlivě plochý povrch planiny. Potom se před nimi vynořil ponurý hřeben Ghost Hills, vrchy, o nichž se tvrdilo, že se jimi prohánějí duchové lidí, kteří tam byli zabiti. Proteklo tam už mnoho krve.

McDermott pobídl koně a dojel velitele.

„Cítím krev,“ zahuhlal. Arden pokýval hlavou.

„Krev a střelný prach,“ přisvědčil.

V ostnatých keřích mesquita se držely zbytky kouře ze spáleného střelného prachu.

„Tam!“ vyhrkl McDermott. Před nimi se vynořil nějaký stín.

„Stát!“ štěkl Arden.

Pozvedl revolver. V napjatém tichu bylo slyšet cvaknutí natahovaného kohoutku.

Ten stín najednou zafrkal.

„Vždyť je to kůň,“ zabručel McDermott.

„Bez jezdce,“ dodal poručík.

Kůň přicházel blíž. Všichni už viděli, že má vojenské sedlo. Uzdu vláčel po zemi.

Arden se otočil na trubače. „Girardi, přiveďte toho koně sem.“

Girardi popojel ke koni. „Pojď sem, brachu, mě se bát nemusíš,“ lákal koně k sobě.

Popadl visící uzdu a vracel se.

„To je Lancer, kůň desátníka Kinga,“ hlásil Girardi.

Byl to Ital, který bojoval už s Garibaldim a pak odešel do Ameriky, protože slyšel, že tam dobrý muzikant může vydělat velké peníze. Nyní sloužil jako trubač u kavalerie a litoval, že nezůstal v Itálii.

McDermott popojel k osiřelému koni.

„Tak co, seržante?“ zeptal se Arden.

„Je to Lancer.“

Poručík se zvedl ve třmenech. „Takže ty výstřely mohly být určené desátníku Kingovi, že?“

McDermott chmurně pokýval hlavou.

„Vypadá to tak, pane. Zdá se, že Hezoun Charley tentokrát dojel do neštěstí.“

„Musíme se přesvědčit!“ prohlásil Arden.

„Girardi, povedete toho koně s sebou, třeba ho budeme ještě potřebovat. – Kupředu!“

Kolona se znovu dala do pohybu. Arden přivolal boční hlídky blíž, aby se jim ve tmě neztratily z očí. Na nebi vysvitly první hvězdy. Pro Apače nebylo moc typické bojovat v noci, ale člověk nemohl nikdy vědět, jestli se k tomu právě nerozhodnou.

Dandy, Ardenův kůň, se najednou zastavil před tělem ležícím na zemi.

„Seržante!“ zavolal důstojník.

McDermott dojel až k němu. Oddíl se jako jeden muž zastavil. To tělo na zemi byl muž v rozedrané modré uniformě, která na něm visela skoro v cárech.

„Ať mě vezme čert, jestli to není Hezoun Charley,“ zamumlal McDermott.

Sklouzl z koně. Jezdci utvořili mlčící půlkruh. Všichni věděli, že King patřil k hlídce s dvanácti muži a jedním důstojníkem. A bylo špatné znamení, že tady byl sám.

„Je naživu,“ konstatoval McDermott po rychlém ohledání. „Je jenom v bezvědomí. Asi žízeň, vyčerpání a kdoví co ještě. Vypadá to, že kromě škrábance na tváři je nezraněn.“

Natáhl ruku. „Podejte mi vodu!“

Vojín Flint mu podal polní lahev. McDermott poklekl vedle bezvědomého muže a chrstl mu vodu do obličeje.

„Whisky by byla lepší,“ zabručel poručík.

„Sice vím, že je zakázané vozit si ji do služby, ale netvrďte mi, že nikdo z vás žádnou nemá.“ McDermott se zazubil. Arden byl důstojník podle jeho gusta. Vyznal se a uměl přimhouřit oko a nevyhrožoval hned předpisy a tresty.

„Gullocku,“ řekl kníratému vojákovi,

„proč máš tak vyboulenou blůzu? Dej sem tu flašku!“

„Ty máš ale oči, seržante,“ reptal Gullock, ale podával mu plechovou placatku, v níž to nadějně šplouchalo.

McDermott vytáhl zátku a přičichl k hrdlu.

„Pravá brandy ze St. Louis,“ konstatoval.

„Však mě taky stála půl dolaru,“ řekl Gullock.

„Zabavuje se pro lékařské účely!“ McDermott na něj zostra pohlédl. „Máš snad něco proti? Víš snad, že bych tě mohl nechat na den zavřít do lochu?“

„No jo, no,“ zavrčel Gullock odevzdaně. McDermott mávl na dva vojáky. „Pomozte mi.“

Sesedli a nadzvedli bezvědomého, zatímco mu McDermott násilím otevřel ústa a nalil do nich trochu ostré pálenky. King se rozkašlal, dávil a mával kolem sebe rukama.

„Ne!“ vykřikoval. „Pro všechno na světě ne!“

Musel zažít něco děsivého. Opodál ležel mrtvý Apač. Poručík Arden kývl na desátníka Bonda. „Vezměte tři muže a prohledejte okolí. Ale mějte se na pozoru, desátníku!“

„Hej, Charley!“ McDermott popleskával Kinga po tváři. „To jsme my, tvoji staří kumpáni. Nemusíš se bát.“

King najednou otevřel oči a vytřeštil je na seržanta.

„Jsou… jsou pryč?“

„Jestli myslíš Apače, tak po těch tu není ani stopy,“ odvětil McDermott.

King byl v těžkém šoku – a to bylo co říct u tak ostříleného vojáka. Arden ho však nehodlal šetřit.

„Co se stalo s ostatními?“

„Díky,“ zabručel Arden.

***

Arden přikývl.