Lex Lane 

Všemi zatracen 

Z německého originálu Vor allen verdammt přeložil Marek Pavka 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

© Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2194-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-2195-9 (mobi) 

Mike Graham měl mnoho rudých přátel, ale pouze jediný z nich byl běloch. Rančer Todhunter Cleveland. Ten měl stáda přímo u hranice apačského území, poblíž hranice Arizony a Nevady. Clevelandové ovládali celou planinu Prieto, jež byla třicet mil široká a deset mil dlouhá.

Byli to starý Luke Cleveland, jeho syn Todhunter, jeho žena a dva synové. Budeme velká rodina, pomyslel si starý Luke.

Todhunter je mladýasilný. Jeho žena je dost zdravá asilná na to, aby porodila spoustu synů. Protože v takové zemi muž musí mít syny. Mnoho silných synů…

I bastard Mike Graham chtěl syny. Tolik synů jako jeho bílý přítel Todhunter Cleveland. Jenže s bílou ženou.

„Vybral jsem ti ženu, můj synu,“ řekl mu starý Juanito. „Měsíční květina je mladá a silná. Porodí ti spoustu synů…“

„Nedá mi jediného syna, otče!“ odsekl Mike. „Jsem běloch a chci ve svém tee-pee bílou squaw!“

Juanito byl starý a moudrý a tak jenom přikývl.

„Dobrá, synu,“ řekl klidným hlasem.

„Běž a vyber si bílou ženu. Přiveď ji k nám. Bude tu vítána.“

Dal mu toho nejlepšího koně Mimbreňů, mladého, silného hřebce, jehož srst měla skoro stejnou barvu jako Mikeova pleť.

Byl to obdivuhodný kůň.

A právě na něm Mike vyjel hledat svou ženu.

Jel podél řeky Gila na jihovýchod.

A potom do velké Gilské pouště…

*** 

Ležel u ohně na okraji pouště a snil. Nedaleko od něj zatím jeho rudí bratři dělali něco, co jim mohlo přinést zkázu.

Loupili koně.

Pro bělochy to byl zločin, za který znali jen jediný trest: provaz! Pro rudochy to bylo něco samozřejmého. Ti vždycky kradli koně, protože byli příliš líní na to, aby je chytali. A tak je kradli u ostatních kmenů. A dobří zloději koní byli velmi ceněni. Mikeovi proto říkali „Velký zloděj koní“. I ostatní chtěli takové jméno. A protože obzvlášť statečným kouskem bylo loupení zvířat koňských vojáků, hledali dlouho, dokud na okraji pouště nenarazili na setninu kavalerie.

Ta táhla na sever. Psal se 3. květen roku 1861. 14. dubna toho roku vypukla válka mezi Severem a Jihem.

Osm Mimbreňos, kteří měli zálusk na koně těch osmi Yankees, modrokabátníky srazilo kulkami ze sedel. Až na jednoho, který unikl.

„Kruci!“ zaklel kaprál Weavers, když musel nasednout za jiného jezdce. „Jestli někoho z těch rudochů uvidím se svým ryzákem, tak…“

Smlčel to, protože jeho kamarád mu rozuměl i tak.

*** 

Dlouhá řada koňských vojáků jela na sever. Velitel, kapitán Roger Ladd, chtěl mezi pohořími Mogollon a Mimbres na sever. Byla to ta nejkratší cesta do Colorada. A on předpokládal, že Colorado je ještě v rukou Unie.

Měli před sebou celou Gilskou poušť. A v květnu už bylo horko, obzvlášt pro koně, na němž seděli dva jezdci.

Než vjeli do pouště, spatřil kaprál Weaver svého ryzáka. Nebo spíš ryzáka, který vypadal jako ten jeho.

Zvedl spencerovku a vypálil.

Jezdec na ryzákovi rozhodil rukama a zřítil se z jeho hřbetu do kaňonu, jehož dno nebylo vidět. Byl pouze slyšet hukot Midway Creeku. Kůň se rozběhl přímo k jezdcům kavalerie. Ti ho chytili.

Kaprál Weavers si koně s úsměvem prohlédl a poškrábal se na hlavě. To nebylo jeho zvíře!

„Kruci!“ vyhrkl. „To se muselo stát zrovna mě! Sejmul jsem neznámého člověka…“

„Ještě štěstí, že to nebyl běloch,“ řekl jeho kamarád Murphy.

„Hm… když tak nad tím přemýšlím, tak jako rudoch také nevypadal!“ Weaver se necítil ve své kůži.

„Ech, nech toho!“ rozesmál se Murphy. „Jenom se na toho koně podívej! Vidíš přece sám, že to je mimbreňský kůň! Nasedni na něj a na toho indiána zapomeň…“

A kaprál Weavers nasedl. Jenže na toho muže, kterého postřelil, už nikdy nezapomněl.

Tak jako ten muž nezapomněl na něj. Mike Graham, který se skácel ze svého koně, totiž jeho tvář viděl. Byla to tvář bělocha, který bezdůvodně zvedl pušku a vystřelil na něj.

*** 

Mike Graham měl štěstí.

Nezřítil se do kaňonu, nýbrž se během pádu dokázal chytit kořenů. A přestože mu to málem utrhlo rameno, nepustil se, ač si rozedral ruce.

Jenže ty kořeny začaly povolovat. Druhou rukou začal hledat nějaký výstupek či škvíru, jenže nic nenašel… a pak se kořeny utrhly.

Jeho pád zbrzdil smrk, který rostl na stěně kaňonu. Potom dopadl na dno rokle a omdlel.

Byl to Arco del Diablo, Ďáblův oblouk. Tak se tomu místu říkalo.

Pak se probral. Zhluboka oddechoval. Nad sebou spatřil zvíře. Zvláštní zvíře.

Mělo hlavu vlka, tělo novofuondlandského psa a nohy chrta. Neklidně vrtělo ocasem a vyplazovalo jazyk.

Vypadalo to, že se na toho člověka vrhne, ale něco v něm bylo silnější než hlad. A proto toho muže nenapadlo.

Pes přišel k němu a nasál jeho pach.

Pak zvedl hlavu a zavyl.

Odkudsi se ozvala odpověď, druhá, třetí… a pak přiběhli vlci. Byli čtyři. Seděli na zadních a větřili.

Potom jeden vstal a ostatní ho napodobili. Nato zmizeli, protože poznali, že to není vlk, ale pes.

Věděli, že by na něj neměli. Proto se zase vytratili.

Pes zvedl hlavu a zaštěkal. Chtěl, aby se vrátili.

Jenže ho neposlechli.

A tak začal dloubat čumákem do krku toho člověka.

*** 

„Běž pryč, Yakule!“ vyhrkl Mike.

I Yakul byl pes a měl ve zvyku do něj drcat čumákem, když ho chtěl varovat.

Zdálo se mu o něm. Zdálo se mu o vesnici Mimbreňů, kde ten pes zůstal. O náčelníku Juanitovi a mnoha rudých bratrech, kteří na něho nikdy nestříleli, přestože byl bílý.

A zdálo se mu i o bílých bratrech, kteří na něho stříleli.

Pes do něj neustále dloubal. Až potom otevřel oči.

Okamžitě zatnul pěst a chtěl psa udeřit.

Jenže zvíře bylo rychlejší.

Ještě ani nestačil zvednout pěst, když už byl pryč. Vycenil zuby a zavrčel.

Graham se se sténáním narovnal a chtěl vstát. Zůstal však ležet. Uvědomil si, že má co do činění se psem a ne s vlkem. Byť ten pes byl divoký.

„Pojď sem, ty bestie!“ lákal ho a ukázal mu otevřenou dlaň. To bylo staré gesto divočiny, jež dokazovalo dobré úmysly.

Jenže pes opět zavrčel a ucouvl. Mike Graham se však nevzdával.

Mluvil na psa celé hodiny.

Až se zvíře přiblížilo… a chňaplo mu po ruce. Neskouslo však, když ta ruka zůstala klidná.

A pak pes přestal cenit zuby, očichal ji a poznal, že mu nic nehrozí.

Olízl ji. Ruka byl slaná. A pak olízal i druhou.

„Jsi dobrý pes,“ pochválil ho Mike. „I když jsi ošklivý. Ale jsi velký a silný jako Pecos Bill, ten divoký Pecos Bill. Tak ti budu říkat.“

Tím dal tomu psovi jméno. A pes získal pána, kterého poslouchal.

Nebyl to žádný ochočený pes. Zůstal divoký a po celé dny ho nebylo vidět. Když ho však Mike potřeboval, přiběhl.

Jako teď, když ho našel a podřídil se mu.

„Pojďme, Pecos Bille,“ řekl Mike ke svému psovi, když se přesvědčil, že krom oděrek neutrpěl žádné zranění. „Čeká nás dlouhá cesta. Pojďme…“

Pes ho pak vedl kaňonem. Po dvou dnech se dostali do Gilské pouště. Jiná cesta z labyrintu nevedla.

Mike se posadil na balvan a zahleděl se před sebe.

*** 

Slunce mu napovídalo, že je něco po poledni. A horko, jež sálalo z písku pouště, mu zase řeklo, že by bylo nesmyslné teď jít dál. Bez jídla, vody i zbraní. Měl jenom nůž.

„Pecos Bille, to bude hrozná cesta,“ láteřil. „Možná by bylo lepší tu zůstat a čekat na smrt.“

Pes jeho slovům samozřejmě nerozuměl. Pochopil však, že Mike tam chce zůstat. A poznal také to, že potřebuje nějaké jídlo.

Mike si lehl a zavřel oči. Pes tiše odběhl.

Už se šeřilo, když se Pecos Bill vrátil. Něco nesl. Byl to kus koňského masa.

„Koně…,“ mumlal Mike, když to viděl. „Někde musejí být koně. Divoci koně! Pouštní koně! Ti nejlepší, jaké si člověk může přát. Ale jak je chytit?“

Myslel pořád na koně, kteří tam někde museli být.

Dlouho se bavil se svým psem. Byl to nudný, jednostranný rozhovor. Pecos Bill byl spíš vlk než pes. Jak mohl vědět, co ten člověk po něm chce?

Teprve ráno pochopil, že má znovu hlad. A tak se vydal na lov.

Tentokrát však Mike běžel s ním.

Chtěl to stádo koní aspoň vidět.

Slunce už stálo vysoko, když ho spatřili. Bylo to jen malé stádo, vlastně pouze houf.

Pecos Bill se o oblak prachu, který to stádo zvířilo, nestaral.

Oběhl ho obloukem, klusem, kterému se přizpůsobil i Mike.

Navečer ten houf spatřili před sebou. Pes zrychlil a Mike měl co dělat, aby s ním udržel krok.

Běželi proti větru.

Vůdčí hřebec si jich všiml, až když byli blízko. Řehtáním odehnal své klisny a rozběhl se proti nepříteli.

Tím pro něj byl Pecos Bill. Člověka si hřebec nejdřív vůbec nevšímal.

Mike fascinovaně hleděl za houfem, v jehož čele se nyní objevilo šedé zvíře, který bylo mnohem rychlejší než ostatní koně.

Teprve, když zmizeli na obzoru, otočil se k hřebci.

Pecos Bill nechal hřebce přiběhnout těsně k sobě, načež zmizel jako stín. Pak se vrhl proti němu.

Kůň však byl prohnaný.

Otočil se na zadních a pes ho tak minul. Dopadl do písku a hned musel uhnout kopytům.

Hřebec věděl, co mu hrozí.

*** 