© 2023, Agustina Bazterrica

c/o Schavelzon Graham Agencia Literaria

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Lenka Malinová, 2025

Cover © Adéla Korbelářová, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5768-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-5769-5 (mobi)

V téhle vsi nebyla zrcadla / ani okna /

prohlížely jsme se ve zdech /

ušpiněných katastrofami bez počátku /

s kořeny spletenými v biče.

GABRIELA CLARA PIGNATARO

(…) slýchala jsem, jak temná země promlouvá tou němou řečí.

WILLIAM FAULKNER

překlad Jiří Valja

Dá se zapomenout na podobu, jakou mělo světlo?

XIMENA SANTAOLALLA

Někdo ve tmě křičí. Doufám, že je to Lourdes.

Nacpala jsem jí polštář šváby azašila jsem povlak, aby nemohli snadno vylézt, aby jí pochodovali pod hlavou apo obličeji (kéž by jí zalezli do uší anakladli jí vajíčka na bubínky, aby cítila, jak jí larvy rozežírají mozek). Nechala jsem tam co nejmenší dírky, aby utíkali postupně, sobtížemi, jako když je chytám (azavírám) do dlaní. Někteří koušou. Mají pružné skelety, dokážou se zploštit, aby prolezli imalými otvory, přežijí několik dní bez hlavy, vydrží dlouho pod vodou, jsou fascinující. Ráda snimi provádím experimenty. Trhám jim tykadla. Nohy. Zabodávám do nich jehly. Rozmačkávám je sklenicí, abych si mohla zblízka prohlédnout jejich primitivní, drsnou podobu.

Vařím je ve vodě.

Pálím je.

Zabíjím je.

* * *

Píšu tímhle malým, přiostřeným perem, jenž žárlivě střežím vlemu bílé košile, inkoustem, který mám schovaný pod prkny vpodlaze. Na listy papíru, které nosím ukryté na těle pod pruhem látky, jejž jsem si ušila, aby tam držely, pokud si je musím vzít ssebou, jsou hned na srdci, pod šedým hábitem, jaký dřív nosívali muži přebývající na tomto místě. Myslíme si, že šlo okněze, mnichy, věřící. Asketičtí muži, již si zvolili život jako ve středověku. Muži, kteří jsou mrtví, aněkteré znás onich prohlašují, že je občas koutkem oka zahlédnou ve tmě. Šušká se, že když sem On aSestra představená přišli ze zničené země, ze světa zkázy, ani jeden znich tu nenašel mobily či počítače.

* * *

Do kaple Nanebevzetí vstoupila skupinka vyvolených. Tři Nižší světice byly přivedeny koltáři. Opíraly se oramena služebnic, které je vedly. Byly krásné tak, jak může být jen někdo, koho se dotkl Bůh. Vzduch prosytila nasládlá, svěží vůně. Vůně mystiky.

Vitrážemi prosvitlo slunce akaple Nanebevzetí se naplnila malými průsvitnými šperky, které vytvořily prchavou mozaiku.

Nebe se zatáhlo aprůsvitné barvy se rozptýlily, my jsme ale naprosto jasně stačily zahlédnout, jak jedné zNižších světic stéká po tváři pramínek krve avpíjí se do bílé tuniky. Všechny jsme věděly, kdo jí před obřadem zašil oči takhle špatně. Mariel. Ta nemotora, budižkničemu Mariel, co si otírala dlaně do šedé řízy aoči se jí leskly, když na nás hleděla tím svým ztrápeným pohledem. Zajímalo by mě, jak se Mariel jmenovala původně.

Sestra představená stála vtemnotě po straně oltáře. Viděly jsme, jak černou botou neznatelně poklepává na světlé dřevo podlahy. Boty jako do války, stejně jako kalhoty, co nosí, černé kalhoty příslušníka armády, vojáka. Nezahlédly jsme, jestli má usebe, unohy, která zůstávala vtemnotě, bič. Věděly jsme, že uoltáře je přítomen iOn, za dřevěnou zástěnou, za onou konstrukcí tvořenou třemi lamelami, která nám brání vpohledu na něj. (Výsadu spatřit ho mají jen vyvolené aOsvícené.) Promluvil. Řekl nám, že abychom se staly Osvícenými, musíme se oprostit od našeho původu, od pomýleného Boha, falešného Syna, nedobré matky, triviálních myšlenek, od noční špíny, která se pomalu aneznatelně plíží naší krví.

Pohlédla jsem na žíly na svých zápěstích adotkla jsem se prstem modré linie.

Očista.

Nazval nás nehodnými, tak jako vždycky, jako na každém shromáždění, které se vkapli Nanebevzetí koná jednou za tři až devět dní (nikdy přesně nevíme, kdy si nás nechá svolat). Pronesl slovo „nehodné“ akamenné zdi se zachvěly, jako by měl moc rozhýbat inertní hmotu.

Nižší světice zapěly Prvotní hymnus, ten původní, jeden znejvýznamnějších, hymnus, jímž stvrzovaly dotyk božství. Nerozumíme tomu, co říkají, ten jazyk znají jen vyvolené. On nám znovu vysvětlil, že hymnus vypráví otom, že nás náš Pán prostřednictvím Osvícených chrání před kontaminací, ahlásá přitom, že „bez víry není útěchy“.

Po dramatické odmlce se Nižší světice daly znovu do zpěvu. Sledovala jsem, jak jim zúst unikají tisíce bílých okvětních plátků, plátků lilií, jež zářily, dokud nezmizely. Jejich hlasy dokáží vyzpívat tóny univerza, vibrovat světlem hvězd (proto jim zašívají oči, aby se nerozptylovaly světskými záležitostmi, aby byly schopny zachytit chvění, které náš Pán vydává). Na krku jim visely Posvátné krystaly jako znamení apotvrzení jejich svatosti. Průsvitné křemeny čistoty. Na sobě měly zářivě bílé řízy bez jediné poskvrnky. Mlčky, uvytržení jsme je poslouchaly acítily jsme přitom úlevu, protože zpěv acappella přehlušoval vrzání cvrčků, onen zvuk, který se podobal zuřivosti, jež vás uspává.

Zpívaly Prvotní hymnus, dokud nezačaly krvácet všechny tři. Mariel potlačila výkřik avyrvala si chomáč vlasů. Všechny jsme na ni pohlédly, na tu její skoro lysou hlavu. Když sem přišla, měla všechny vlasy anebyla kontaminovaná, proto se zní nestala služebnice. Nechápaly jsme, proč se tak tvrdošíjně zohyzďuje. Některé znás se radostně usmály, protože Mariel čeká exemplární trest. Jiné si skryly tvář do dlaní apředstíraly, že se modlí, aby zakryly své potěšení.

Nižší světice dál zpívaly před oltářem, ale my jsme se přestaly soustředit, protože jsme přemítaly otom, která znás bude vybrána, aby smyla krev zpodlahy, kdo bude celou noc Nižším světicím ošetřovat aznovu zašívat oči akdo potrestá Mariel. Já už jsem svůj exemplární trest měla vymyšlený dávno. Spojila jsem ruce avroucně se modlila, abych to byla já, kdo bude na řadě trest vykonat.

Jedna zNižších světic omdlela aslužebnice ji za ruce odtáhly do komnat vyvolených. Sestra představená se postavila před oltář apokynula nám, abychom odešly. On dál setrvával za zástěnou, nebo jsme si to alespoň myslely, protože jsme nikdy doopravdy nezahlédly, jak odchází. Nevíme, jak vypadá. Některé tvrdí, že je tak krásný, až vás zpohledu na něj bolí zrak, jiné zase, že má oči jako klesající spirály, oči šílence. Ale všechno jsou to jen dohady, protože my nehodné ho spatřit nesmíme.

Mlčky vstaneme, dusíme vsobě vztek, protože Nižší světice neslýcháváme zpívat příliš často. Jsou křehké amnohé neunesou tíži svatých slov, která pějí (ona slova, díky nimž neztrácíme spojení snaším Bohem), nesnesou pohled na záblesk posvátna vtemnotě.

Dostala jsem za úkol vytřít podlahu, atak jsem nebyla utoho, když se rozhodovalo, jaký exemplární trest dopadne na Mariel. Šušká se, že se bude muset svléct do naha aLourdes jí někam do těla bodne jehlu. Pěkné ponaučení. Prosté aelegantní. Mrzí mě, že jsem na ten nápad nepřišla já, ale nejlepší tresty vymýšlí Lourdes. Vždycky vyberou ty její.

Smýt krev vyvolených, to byl můj dar, moje oběť, kterou si po mně vyžádala Sestra představená.

Kaple Nanebevzetí se topila vpřítmí, ačkoli jsem zapálila několik svíček, abych viděla rudé skvrny na zemi. Plamínky se mihotaly ajejich světlo vykreslovalo na kamenech různé obrazce, kresby tančící vtemnotách.

Krev Nižších světic (jako všech vyvolených) je čistší, proto ji služebnice nesmějí umývat. Pomalu jsem se jí dotkla, snažila jsem se vnímat, jak je bez tíže, vývržky nevhodných, podzemních myšlenek, pozůstatky rozpouštějící se země původu, potěšení ztoho být součástí našeho Svatého bratrstva. Prst smočený vkrvi jsem si vložila do úst aucítila jsem chuť okřídleného hmyzu anočního vytí. Pochopila jsem, že některá zNižších světic zemře. Zaplavila mě radost, protože když zemře nějaká vyvolená, vystrojí jí překrásný pohřeb. Tentokrát je musím úspěšně přesvědčit, abych se vyvolenou stala já.

Zatímco jsem vytírala, jedna zDokonalých svatozáří vstoupila dovnitř, nesla se, jako by plula, apak usedla do lavice. Nevšimla si mě, jak jsem tam klečela na podlaze. Ikdyž jsem věděla, že mě nemůže slyšet, zůstala jsem klidná, nehybná, protože jsem žádnou vyvolenou ještě nikdy neviděla. Poznala jsem ji podle stigmat na rukou anohou, podle toho, že jí na hrudi visel průhledný krystal (krystal vyvolených), apodle průsvitné bílé řízy. Dlouhé vlasy jí splývaly přes uši, které jí už kničemu nesloužily, bubínky měla proděravělé. Tyto vyvolené už hluk nevyvede ze soustředění. Je jich málo, povídali. Pohybovala rukama adotýkala se čehosi ve vzduchu.

Dokonalé svatozáře dokáží rozluštit božská poselství, skrytá znamení, která nám vkapli Nanebevzetí sesílá On. Proto ta stigmata na rukou, chápat Boží poselství jim na těle zanechává stopy (poranění na křehké kůži, rány, které se nikdy nehojí), to aby nezapomínaly na jeho přítomnost. Vypadalo to, jako by vydávala záři, která by byla sto přivolat anděly. Přivřela jsem oči avpřítmí jsem zahlédla svatozář, jež ji věnčila. Zářila dokonalým světlem, kolem hlavy plamínky, které žily vlastním životem. Omámeně jsem zavřela oči apocítila jsem, že ona žije vneposkvrněném čase, vněmž neexistuje bolest.

Začala deklamovat. Její hlas měl razanci tříštícího se skla. Nerozuměla jsem tomu útržkovitému jazyku, jenž vás mohl přivést kšílenství. Do kaple Nanebevzetí přispěchala Sestra představená, každý krok jako úder, vzala ji za ruku aodvedla ji. Vyvolené (znetvořené) žijí za kaplí Nanebevzetí vcelách, kam my přístup nemáme. Může tam vstupovat jen On, Sestra představená aslužebnice, které se oně starají. Někdo nechal otevřené dveře aDokonalá svatozář jim utekla, ale Sestra představená byla hbitá, protože není možné probudit Dokonalou svatozář, když prorokuje. Nit, která je pojí snaší skutečností, by se mohla přetrhnout aony by mohly zůstat uvězněné vNehmatatelné dimenzi, vonom prostoru, který je za vzduchem. Stalo se to jen dvěma vyvoleným, které jsme už nikdy víc nespatřily.

Některá ze služebnic bude potrestána za to, že nechala dveře otevřené. Sestra představená už se postará oto, aby křičela.

Sestra představená na mě vrhla vzteklý pohled, ale já jsem sklopila hlavu, tak, jak se to od nás vjejí přítomnosti, před takovou velikostí, sluší. Nechtěla jsem se setkat stěma očima, vnichž se skrývá ledová bouře.

Dokončila jsem práci azamířila do cely, ale nejdřív jsem prošla několika chodbami aodbočila jsem zcesty, abych se mohla podívat na černé dveře zdobené dřevořezbami. Nikdo tam nebyl, tak jsem přišla blíž, abych se mohla dotknout dřeva. Za těmi dveřmi je Útočiště Osvícených. Nežijí svyvolenými, protože jsou nejcennějším pokladem, který Svaté bratrstvo má (proto je neznetvořují, na rozdíl od Nižších světic, Čistých duchem aDokonalých svatozáří). Je to dlouhá chodba anachází se daleko od cel, kde spíme my, nehodné. Osvětlují ji svíce, které služebnice každý večer mění. Jsou tam jen prázdné cely ana konci ty dveře, do nichž vstupují pouze Osvícené.

Věděla jsem, že mám málo času, že riskuji, ale pohladila jsem křídla anděla nesoucího číši, okvětní plátky lilie apeří slavíka. Když jsem si představovala den, kdy mě prohlásí Osvícenou (nikoli vyvolenou, nechci být vyvolenou), den, kdy mi dají Posvátný krystal aty dveře se mi otevřou, zaslechla jsem pláč jako zamňoukání apak tlumený výkřik, výkřik jako zavrčení, zavrčení jako mlčenlivý nářek zvířete, které se plíží kolem. Odskočila jsem ode dveří autekla jsem odtamtud.

* * *

Nemůžu nikomu povědět, že jsem viděla Dokonalou svatozář. Když to udělám, nehodné mě obviní zvěcí, které jsem neudělala, proto, že jim nebylo dopřáno spatřit takový zázrak, ale iproto, že jsem se vůbec opovážila otom někomu zmínit. Sestra představená mě pošle do Věže mlčení nedaleko Očistné klauzury. Věž mlčení (ono místo, jehož se tolik obáváme), vystavěná zkamene při zdi (máme za to, že mnichům sloužila jako strážní věž), smalými nezasklenými okénky, je kruhová astrašně vysoká, tak vysoká, že člověk musí natáhnout krk, když chce vidět, kde končí, auvnitř je osmdesát osm schodů zchladného kamene, které tvoří točité schodiště.

Nechaly by mě tam bez jídla avody, samotnou, napospas nečasu, jen stím vrzáním cvrčků, éterickým aděsivým. Daleko od Domu Svatého bratrstva.

Společnost by mi dělaly jen kosti, jež září ve tmě.

* * *

Píšu ve své cele bez oken ve svitu svíček, které hoří příliš rychle. Nožem, který jsem ukradla vkuchyni, postupně provrtávám zeď, abych vytvořila malou prasklinu, kudy by dovnitř proudily vzduch asvětlo.

Schovávám tyto papíry pod prostěradlem, pod prkny vpodlaze. Když chci šetřit inkoust, který tu po sobě zanechali mniši, píchám se jehlami apoužívám vlastní krev. Proto jsou tu temnější skvrny, rudá připomínající barvu horniny. Občas si připravím inkoust zuhlí nebo zrostlin akvětů, které si nasbírám, ikdyž je to nebezpečné. Stejně jako je nebezpečné psát tyto řádky, na tomto místě, ale já to dělám jako připomínku toho, kým jsem byla dřív, než jsem přišla do Domu Svatého bratrstva. Co jsem dělala, odkud jsem přišla, jak jsem přežila? To netuším, cosi vmé paměti se přetrhlo anedovolí mi si vzpomenout.

Spálila jsem spoustu stran, zakázaných stran, vnichž se hovořilo oní, otom, že je pohřbena na místech vyhrazených vzbouřenkyním, neposlušným: oHeleně.

* * *

Mlha přitáhla ze spálené země, ze zničeného světa. Je chladná alepkavě vazká jako sítě, které tkají pavouci, ale když se jí dotkneme, rozpustí se nám vprstech. Některým to na kůži způsobilo reakci, svědění, silné bolesti. Jedné služebnici se změnila barva kůže. Už jsme ji víc neviděly.

Těžce se nám dýchá.

Už před časem jsme my nehodné zvýšily četnost obětí, protože vyvolené vyložily znamení našeho Pána aOsvícené prorokovaly, že „bez víry není útěchy“. Osvícené předjímají katastrofy. Ony jediné smí poznat jméno Boží. Pro ostatní je nevyslovitelné, protože je nezbytné naučit se tajný jazyk, který se skrývá jako bílý had, jenž požírá sám sebe. Mluvit tím jazykem znamená rozdírat se, je to hudba stvořená ztřísek, je to, jako byste měli ústa plná štírů.

Pohybujeme se jen ztěžka, ale plníme své oběti, abychom zmírnily škodlivé účinky mlhy. Některé se umrtvují půsty, jiné se pohybují po kolenou. Lourdes se nabídla, že si způsobí trýzeň sezením na střepech.

Působí to, jako by bylo zatmění slunce. Chybí mu jas, jeho paprsky nevrhají světlo, nehřejí nás. Vypadá to, jako bychom žily vnoci bez konce.

Bez víry není útěchy.

* * *

Osvícené tvrdí, že máme pokračovat soběťmi, jinak vzduch zkamení amy zemřeme zatuhlé vmlze. Důvěřujeme poselství Osvícených, protože ony oplývají veškerými ctnostmi vyvolených. Jsou poselkyně světla, aproto jsou nadány éterickými hlasy, jako Nižší světice, prorockými vizemi, jako Dokonalé svatozáře, aperfektním sluchem, jako Čisté duchem. Jsou prostřednicemi mezi námi aprastarým božstvem, skrytým Bohem, jenž existuje od nepaměti apředchází všem Bohům, které stvořili lidé.

Sestra představená vykřikuje po chodbách: „Bez víry není útěchy.“ Máme záchvaty kašle. Pliveme bílý hlen, třeseme se zimou. Teplota ještě poklesla. Máme obavy ozeleninovou zahradu, zjejíchž výpěstků živíme vyvolené aOsvícené.

Píšu přikrytá dekou, choulím se uneznatelného tepla svíčky. Píšu vlastní krví, která je ještě teplá, stále proudí. Zimou mě bolí prsty. Naše oběť je důležitá. Naše odříkání pomáhá chránit Dům Svatého bratrstva. Jsme mladé, neneseme stopy kontaminace, nejsme předčasně zestárlé jako služebnice, nemáme po těle skvrny, nevypadaly nám vlasy ani zuby, na rukou nemáme boláky, kůži nám nepokrývají černé strupy. Některé nehodné se nabídly, že vrámci sebetrýznění vyčistí služebnicím jejich vředy. Nemohou zakrýt výraz zhnusení, pohrdání, přinášejí svou oběť mlčky.

* * *

Už tři dny vdechujeme mlhu.

Některé začaly pochybovat otom, zda jsou naše oběti účinné. Sestra představená se postarala oto, aby pořádně křičely.

Spíme vjídelně, protože má nízký strop amalá okna, takže se tam lépe udržuje teplo. Služebnice zapálily ve středu místnosti oheň, abychom neumrzly. Přímo na červených dlaždicích. Daly jsme stranou stoly, které tu obvykle proti sobě stojí, aspíme na slamnících, které jsme si přinesly zcel.

Dovolily jsme služebnicím, aby snámi spaly, nechceme, aby zemřely zimou, potřebujeme, aby nás obsluhovaly. Netuším, jak spí vyvolené aOsvícené, ale jsou tím nejcennějším, co máme, proto nemám pochyb otom, že je oně postaráno.

Vyšlo na mě místo vedle Mariel, usmívala se, protože díky mlze byl odložen trest, který na ní měla vykonat Lourdes. Šeptem mi vyprávěla, že jí María de las Soledades pověděla, že jí Lourdes říkala, že Osvíceným vytrhávají zuby ajazyk, protože ktomu, aby mohly vyslovit jméno Boží, je nutná prázdnota. Taky se mi svěřila, že jí někdo jiný vyprávěl, že slyšel za černými dveřmi zdobenými dřevořezbami, tam, kde je Útočiště Osvícených, křik. Imně se zdálo, že jsem ho zaslechla. Táhlý pláč, tlumené výkřiky. Mariel mi taky řekla něco úplně protichůdného, totiž, že Osvícené se sebetrýzní tím, že polykají hřebíky akoušou skleněné střepy. Nevěřím, že se něco ztoho skutečně děje. Nebo snad ano, nikdo netuší, jak je to snimi doopravdy (jakmile jsou prohlášeny za Osvícené, už je víc nespatříme), víme jen to, že jich není mnoho aže stát se Osvícenou je nejvyšší metou anese to ssebou největší odpovědnost. Díky nim náš malý svět není otráven jedem, který koluje podzemními řekami, utrejchy, jež se skrývají vcévách rostlin, ani toxiny, které vítr unáší sem atam.

Nacházejí se za černými dveřmi zdobenými dřevořezbami, vbezpečí, ajen On se jich může dotýkat.

Mlha je stále neprostupnější. Sestra představená si nás zavolala avyžaduje od nás krvavé oběti. Sebemrskání, řezání, bičování, aby nás náš Pán ochránil, aby nás mlha nezahubila, aby přírodní katastrofy přestaly sužovat Dům Svatého bratrstva.

* * *

Po osmi dnech se mlha rozpustila, ustoupila. Teplota vzrostla. Opět nocujeme ve svých celách. Uprostřed jídelny zůstala černá skvrna po ohništi. Služebnicím se ji nepodařilo smýt.

Proslýchá se, že jsme přišly oněkteré výpěstky vzelinářské zahradě, že uhynulo pár cvrčků, ale ne všichni.

Na zádech mám stopy po bičování, které mi uštědřila Lourdes, protože Sestra představená měla moc práce sdalšími nehodnými.

Vím, že si Lourdes vychutnala každičký moment.

Pokoušela se nedat to na sobě znát, ale viděla jsem, jak jí svítí oči. Taky zbila Mariel karabáčem, který jí dala Sestra představená. Když jí bila, opakovala jí, že tohle ještě není její trest, že ten přijde brzy. Velmi brzy.

Mé sebetrýznění nestačilo. Lourdes mě musela zbičovat.

Bez víry není útěchy.

* * *

Teď, když nás přestala ohrožovat mlha, jsem se mohla vydat na obhlídku pastí, které klademe mezi stromy vprostoru začínajícím tam, kde končí zahrada. Možná je příliš domýšlivé prohlašovat, že je to místo lesem, ale vDomě Svatého bratrstva se mu tak říká.

Občas, abychom si uchovali těch několik zvířat, která máme (akterá jsem nikdy neviděla), pojídají Osvícené avyvolené maso znějakého vychrtlého zajíce, které nejdřív ochutná některá ze služebnic, aby nebylo kontaminované. Zajíců je jen málo avětšinou jsou zdeformovaní. Chybí jim třeba ucho, jako by příroda neměla dost sil stvořit je kompletní. Nebo jim chybí běh. Nebo oko. Pasti byly prázdné. Víme, že díky cvrčkům, jež chová Sestra představená, máme dostatečný přísun bílkovin. Unavuje nás jíst pořád ta drobná, křupavá tělíčka, ikdyž jsou díky Osvíceným čistá, neotrávená. Bez víry není útěchy. Zatímco ony se krmí jablky, mrkví, zelím, čerstvými potravinami, my jíme cvrčkovou polévku, chleba zcvrčků, suchary zcvrčků, cvrčky skurkumou, pikantní cvrčky, cvrčky dochucené všemožným kořením, které si tu mniši za ta léta nastřádali. Už nevnímám na jazyku jejich nohy. Ani tykadla, pouze jejich vrzání vústech. Je drsné, plné nebezpečí.

Vduchu se musím ptát, jestli ta silueta, kterou jsem zahlédla vlese mezi stromy, byla skutečná, nebo je to jen výplod mé představivosti.

* * *

Očista.

* * *

Pod košilí byla nahá.

Osm.

Deset. Pokání.

* * *

* * *

vody