Cathy Maxwell

THE BRIDE SAYS NO

The Brides of Wishmore

Copyright © Cathy Maxwell, Inc., 2014

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-390-1

Pro moji přítelkyni
Deborah Barnhartovou

Je radost být ve společnosti spisovatelek.

Prolog

Annefield, údolí řeky Tay, Skotsko

8. února 1807

„Proč mě opouštíš?“

Vyděšena otázkou a bolestí v sestřině hlase, lady Aileen Davidsonová se otočila od zrcadla, před kterým se snažila nasadit si sametem lemovaný klobouk tak, aby působil elegantně.

Její dvanáctiletá sestra Tara stála ve dveřích ložnice s pažemi pevně založenými na hrudi, jako by se potřebovala uklidnit. Červený nos a sklíčený výraz svědčily o tom, že plakala.

Ta slova, ta otázka z ní byla vyrvána.

Aileen už na sobě měla plášť a rukavice. Byla připravena odejít, využít příležitosti konečně se vydat do světa.

Chodbou se rozléhaly kroky a majordomův rozzlobený hlas, že ostatní neplní jeho příkazy dostatečně rychle, zatímco paní Watsonová, hospodyně, vyjádřila obavy, že Aileenin kufr nepřipevnili ke střeše kočáru důkladně.

Krátce nato se rozhostilo ticho.

Poprvé od chvíle, kdy se jejich otec neohlášeně znovu objevil v jejich životech a prohlásil, že nastal čas, aby jeho nejstarší dcera vstoupila do společnosti, Aileen přemýšlela, co její odchod bude znamenat pro Taru…, a její srdce rozdělila touha, potřeba, objevovat svět nacházející se za Annefieldem a láska k nevlastní sestře, o niž se starala ode dne, kdy se Tara narodila.

Byl mezi nimi sedmiletý věkový rozdíl. Tara měla hubené paže a nohy a husté zrzavo-zlatavé nezkrotné vlasy. Její modré oči mandlového tvaru působily dojmem, že zabírají celou tvář. Jednou z ní bude krasavice.

Odstín Aileeniných vlasů připomínal nejtmavší med a oči měla světle šedé. Vypadala půvabně, avšak ve srovnání s výraznou Tarou tuctově.

Důležité bylo to, co sdílely: hrdost a nezávislost Davidsonů. Aileen si příliš dobře uvědomovala, co položení takové otázky pro Taru obnáší.

„Neodjíždím navždy,“ pravila Aileen tiše.

„Ano, odjíždíš,“ opáčila Tara. „Paní Watsonová říká, že hned někoho upoutáš. Vybere si tě nějaký Angličan a už tě nikdy neuvidím – jako nikdy nevídáme otce. Budeš žít s nimi,“ důrazem na slovo naznačila, že má na mysli Angličany, „v Londýně. Zapomeneš na mě.“

„Zlatíčko, nikdy bych na tebe nedokázala zapomenout,“ ohradila se Aileen. Zamířila ke dveřím a objala sestru. „Nezapomenu na tebe.“

Tara nechala paže založené na hrudi. „Ale všechno se změní,“ zašeptala do Aileenina ramene.

Pravdu Tařiných slov nemohla popřít, ani to, že se na budoucnost těší. „Ano, všechno se změní…, ale musí. Takhle to na světě chodí.“

„Ne,“ odsekla Tara a odtáhla se. „Nemusí to tak být.“

Aileen zatáhla sestru do pokoje a zavřela dveře, aby je někdo nezaslechl. „Chci odjet,“ přiznala.

„Proč?“

„Chci se vdát.“

Tara si pohrdavě odfrkla. „Proč je svatba tak důležitá?“

„Je to součást života,“ odpověděla Aileen. „Narodily jsme se pro to. Manželství je naše povinnost a dlužíme to našim předkům a naší rodině.“

„Nezní to vůbec hezky,“ prohlásila Tara stroze.

Její upřímnost Aileen rozesmála.

Tara se zamračila. „Nejsem zábavná. Otec se oženil několikrát a nezdá se být šťastný. Řekl mi, že se nechce znovu oženit.“

„Kdy?“ zeptala se Aileen překvapeně. Mezi Tarou a hrabětem panovala určitá odtažitost. Aileen chápala proč. Jejich otec nebyl zrovna typ milujícího rodiče. Věděla, co je rodičovská láska. Její matka zemřela na neštovice, když Aileen byla už dost velká, aby si na ni pamatovala. Tařina matka umřela při porodu, takže jediné, co mladší sestra znala, byla Aileenina péče a obavy. Den po pohřbu hrabě zmizel z jejího života a za ty roky je navštěvoval jen zřídka.

„Při poslední návštěvě,“ odpověděla Tara. „Když přivezl koně.“

To bylo před dvěma lety. Hrabě vyhrál nějaké peníze a použil je k tomu, aby zchátralé stáje proměnil ve farmu. Jeho instinkt hazardního hráče, který nesčetněkrát selhal, mu naznačoval, že je to džentlmenský způsob, jak se dá výnosně podnikat, a možná jednou chov koní bude přinášet zisk.

Aileen doufala, že kvůli tomu otec zůstane doma, ale lákadlo v podobě Londýna bylo silnější. Hrabě dával přednost anglické smetánce před životem na skotském venkově, zdrojem neshod mezi sousedy a v jeho rodině.

„Víš, že otec dělá, co se mu zachce,“ řekla Taře.

„Ano. Proč si myslíš, že ti v Londýně bude věnovat víc pozornosti než tady?“ otázala se Tara. Navzdory svému věku opět dokázala, že je schopná chápat podstatu problémů.

„Bude mě ignorovat, pokud z toho nebude mít výhody,“ odvětila Aileen. „Naštěstí mě bude finančně podporovat teta Lucille.“

Tara se ušklíbla. „Nesnáším ji.“

„Páchne kafrem, avšak zná správné lidi.“ Lucille, ovdovělá vévodkyně z Benninghamu, byla teta Aileeniny matky. Neměla ráda Skoty a neschvalovala, že si její neteř vzala marnotratného hraběte z Taye. Přesto hraběte informovala, že to nejmenší, co dluží památce své neteře, je uvést do společnosti její jediné dítě. Domýšlivá, přísná vdova odmítla připustit Tařinu existenci. Když se jednou Lucille a její sestra setkaly, vdova se chovala tak hrubě, že na to Tara nikdy nezapomněla.

„Neumím si ji představit ve společnosti přátel,“ zašeptala Tara. „A mně by nikdy neotevřela dveře svého domu.“

„Nikdy se kvůli ní nebudeš muset trápit,“ podotkla Aileen. „Můj muž a já zařídíme tvůj debut a já budu tvojí patronkou.“ Můj muž. Slova naplnila Aileen očekáváním.

„Nechci vstoupit do společnosti. Nechci opustit Annefield.“

„Jednou se to stane,“ pravila Aileen vlídně. „Nastane den, když začneš přemítat, jestli na světě není něco víc, než máš v údolí.“

Víc. Slovo pronásledovalo Aileen ve dne v noci několik uplynulých měsíců a zesilovalo její neklidnou energii.

„Nemůžeš se provdat za někoho tady? Třeba za reverenda Kinniona?“

„Je to velice milý džentlmen,“ připustila Aileen.

„A obdivuje tě. Pokaždé je zklamaný, když přijde a musím mu říct, že se necítíš dobře. Nikdy s ním netrávíš čas, a on tě zbožňuje, Leenie,“ pokračovala Tara a použila přezdívku z doby, kdy vyslovit „Aileen“ pro ni bylo příliš obtížné. „Všímají si toho všichni. Během kázání na tebe zírá, jako by mluvil jenom k tobě.“ Napodobila reverenda Kinniona, vykulila oči a upřeně hleděla na Aileen.

Aileen se zasmála. „Život by byl snadnější, kdybych jeho obdiv opětovala,“ připustila, „ale to neudělám.“ Zastrčila Taře pramen vlasů za ucho a náhle ji zaplavila láska k sestře. „Kdyby se hraběti něco stalo, budeme potřebovat domov. Reverend Kinnion nevydělává tolik, aby se dokázal postarat o jeho dvě dcery. Musím si v Londýně najít muže, který nás dokáže zaopatřit.“

„Strýc Richard by nás nevyhnal,“ připomněla Tara otcova dědice, „ačkoli bych musela snášet neustálé odmítání ze strany sestřenice Sabriny. Možná bych radši žila v lese.“

„Na to nedojde. Pokud vše půjde tak, jak si přeji.“

„Jak?“

Aileen krátce zaváhala. O svých nadějích a snech nikdy nehovořila. Její sestra však byla jediná osoba, která pro ni bude mít pochopení. „Chci se vdát z lásky,“ odpověděla tichým hlasem.

„Z lásky?“ zopakovala Tara, jako by slovo bylo pro její mysl cizí…, a možná bylo. S láskou, manželskou láskou, se ani jedna ve svém životě nesetkala. Hrabě se oženil s jejich matkami pro peníze.

Nebylo divu, že manželství nepřipadalo Taře lákavé.

„Ano, z lásky… To cítila Kleopatra k Antoniovi,“ poukázala Aileen na Shakespearovu divadelní hru. V zimě často nahlas četly Shakespearovo dílo, aby se zabavily. Někdy dokonce s Ingoldem a paní Watsonovou, zkoušely některé hry hrát a na představení pozvaly služebnictvo. „Pohlcující láska. Spalující touha.“

„Kleopatra neskončila dobře,“ podotkla Tara. Ztvárnit smrt Kleopatry, kterou uštkla kobra, ji velice bavilo.

„Mně se bude dařit lépe,“ slíbila Aileen.

„Ani Julie.“

„Dám si pozor, abych neskončila v podobné rodině.“

„Věříš, že Kateřina byla s Petrucciem šťastná, ale já si to nemyslím,“ pokračovala Tara. „Byl velice panovačný. Kdybych si měla vybrat mezi ním a reverendem Kinnionem, zvolila bych toho druhého.“

Tento spor mezi nimi trval dlouho, neboť Tara si oblíbila skromného duchovního. Aileen si netrpělivě odfrkla. „Věřím, že Kate našla štěstí. V textu se nepíše, že byla nešťastná. Máme věřit, že byla spokojená.“

Tara zvedla hlavu, jako by viděla Aileeninu situaci v novém světle. „Chtěla bys být pouze spokojená?“

„S tebou je to někdy těžké. Neřekla jsem, že chci být pouze spokojená. Řekla jsem, že se chci zamilovat.“

„A jakého muže budeš milovat?“

„Ještě nevím,“ odvětila Aileen šťastně. „Nebude jako otec. Nechci hazardního hráče ani sobce.“

Tara souhlasně přikývla.

„A bude mě milovat tak vášnivě jako já jeho.“

„Bude pohledný?“ zeptala se Tara.

„Pohledný pro mě. Bude také šlechetný, odvážný a velice vážený.“ Aileen přemýšlela o vysněném muži dlouho a usilovně. Věděla, co chce.

„Jak poznáš, že jsi našla toho pravého?“

„Hlas v mojí hlavě mě upozorní: To je on, a bude to on,“ odpověděla Aileen.

„To je on,“ zopakovala Tara, jako by to začínala chápat.

„Potom s ním přijedu do Annefieldu a postaráme se o tebe,“ pokračovala Aileen a v jejím hlasu byl patrný náznak hrdosti. „V životě je toho tolik, o co přicházíme, Taro. Teď však jsou dveře otevřené. Pro obě.“

„Budeš mi chybět,“ pravila Tara smutně.

„Nemusíš se bát, že mě neuvidíš. Vrátím se brzo. Všechno bude v pořádku. Jsme sestry. Je mezi námi pokrevní pouto.“

Než mohla Tara něco poznamenat, někdo zaklepal na dveře. „Lady Aileen,“ ozval se hlas paní Watsonové. „Lord Tay říká, že jestli vás ihned nepřivedu, odjede bez vás.“

„Už jdu,“ řekla Aileen. Podívala se na Taru. „Vrátím se. Brzo,“ slíbila.

Tara přikývla. V očích se jí leskly slzy, ale strach se rozplynul. „Běž, Leenie. Budu na tebe myslet každý den. Vím, že najdeš lásku.“

„A jednou i ty.“

Když Tara zavrtěla hlavou, Aileen dodala: „Teď ti to možná připadá nepředstavitelné, ale jednou budeš chtít následovat mého příkladu. I kdyby to znamenalo opustit lidi, které máš ráda.“ Objala sestru. „Prosím starej se o Folly.“

„Budu na té hloupé klisně jezdit každý den.“

„Děkuji. Uvidíme se brzo, Taro.“ Aileen ji pevně sevřela a potom kvapně odešla. Věděla, že výhrůžky hraběte nejsou plané. Odcestoval by bez ní.

Krátce nato kočí švihl bičem a kočár se rozjel. Tara stála ve dveřích a horlivě mávala. Slzy zmizely.

Aileen bude vzpomínat na tento okamžik jako na nejšťastnější ve svém životě. Těšila se. Její úmysly byly dobré, její očekávání velká.

Později si však uvědomí, jak naivní ten den byla.

Domnívala se, že všechno bude báječné.

Místo toho všechno ztratila.

1. kapitola

Annefield

26. srpna 1816

Kdysi jsem si myslela, že čas je lineární, že po jedné události následuje další. Jeden skutek; jeden následek. Teď, někdy, ne, téměř vždy jsem měla pocit, že všechno, co vím a zažívám, se děje ve velkém víru chaotické aktivity, jako když hrací kostka poletuje v kelímku.

Jsem v Annefieldu, avšak v myšlenkách se příliš často vracím do Londýna, ke chvílím, na které je lepší zapomenout, a odpustit, jestli je to vůbec možné.

Vidím se, jak sedím v tomto křesle u svého psacího stolu v knihovně a píšu si deník, ale také cítím, jak poprvé vystupuji z kočáru na ulici v Mayfairu nebo jak jsem na plese u hraběnky z Churnley byla představena Geoffreymu Hamiltonovi. Tančím s ním a vnímám, jak nás pozoruje můj chamtivý otec. Ano, je to minulost, protože teď si uvědomuji předzvěst takových okamžiků.

Když se udály, nedbala jsem jich.

Zažívám i jiné věci. Přicházejí ke mně ve snech, v představách, v nestřežených myšlenkách. Vidím své chyby a nejsem schopná je zrušit, a přesto otázka, proč bych se měla zabít, přetrvává. Nedokážu své činy vysvětlit, neboť je plně nechápu.

Ne, to je lež. Vím moc dobře, proč jsem učinila určitá rozhodnutí. Čelila jsem svým démonům. Nechala jsem je, aby uvěřili, že manželský slib jsem porušila, protože jsem musela přežít. Peter mi zachránil život, neboť pozornost, kterou mi věnoval, popohnala Geoffa k rozvodu.

Takové sentimentální myšlenky! Nepochybně vyvolané tím, že za tři dny se Tara vdá. Nebudu tam. Kdybych se objevila na svatební snídani, všem přítomným by to bylo nepříjemné. Rozvedená žena nepatří do vybrané společnosti.

Žít na jejím okraji není hrozné. Jsem spokojená. Jsem s tím smířená.

Přeji Taře jen to nejlepší. Doufám, že je šťastná. Dělám si starosti jako sestra, jež příliš dobře zná nebezpečí související s očekáváními.

Modlím se, abych někdy našla klid a dokázala přestat se vyhýbat stínům své minulosti. Nebo aspoň aby se čas vrátil do správné podoby, kdy existuje teď a tady a na ničem jiném nezáleží.

Aileen vrátila pero do kalamáře a hleděla na slova.

Jako by je napsal šílený člověk. Kdyby někdo řádky četl, pomyslel by si, že je zralá na to, aby ji zavřeli do blázince.

Ano, příliš často se obávala, že přichází o rozum.

Vložila deník do zásuvky psacího stolu a zamkla ji. Byla v ní také účetní kniha. Deník si začala psát, když se téměř před třemi lety vrátila do Annefieldu. Týž den otec poslal Taru do Londýna, aby zkusila štěstí na sňatkovém trhu. Nepochybně ji chtěl držet v bezpečné vzdálenosti od Aileenina škodlivého vlivu, nebo aspoň takovým dojmem to působilo.

Život v údolí nepřipadal Aileen strašný. Našli se tam lidé, kteří ji ignorovali, ale většina ji přijala. Londýn byl daleko a loajální Skoty názory Angličanů nezajímaly.

Skoti však byli hrdí na Tařin ohromný úspěch na sňatkovém trhu. Vezme si Blaka Stephense, partii sezony a nemanželského syna vévody z Penevey. Přezdívali mu Levoboček, jednoduchý, výstižný titul – ačkoli všichni věděli, že mocný vévoda mu dává přednost před svými manželskými syny, patrně proto, že Levoboček je bohatý. O Stephensovi se říkalo, že je velice chytrý, pokud jde o investování, a stal se značně oblíbeným, jak to u zámožných pohledných mužů bývá.

„Modlím se, ať je šťastná,“ zašeptala Aileen a zavřela oči. „Prosím, Bože, ochraňuj ji před peklem, kterým jsem si prošla já.“

Aileen si vybavila Geoffův křik, bolest, hněv společnosti, okamžik, kdy jí dotek jiného muže dodal naději…

S leknutím otevřela oči. Dokonce se jí zrychlil tep. Upřeně hleděla na nábytek v místnosti, rozervaná pocity mezi strachem a touhou. Už se nemusí bát. To všechno se stalo před dlouhou dobou.

Ale co její nejhlubší přání a touha po lásce, které jsou součástí duše každé ženy? Potlačila je tím, že se usadila v klidném Annefieldu, a plně ji zaměstnávaly každodenní povinnosti.

A sebelítost, její neustálou společnici, když jí dovolila přetrvávat, dokázal zahnat pouze pohyb.

Aileen vstala a zamířila ke dveřím, avšak stále myslela na Taru. Hodnou, milou Taru.

Ze všeho, co se událo v posledních devíti letech, Aileen nejvíce ranila ztráta důvěry a lásky nevlastní sestry, neboť věděla, že si za to může sama. Odjela do Londýna, aby našla lásku, a opustila osobu, kterou milovala nejvíce. Za ty roky Taře ani nenapsala. Zpočátku byla příliš pohlcena svým vlastním životem a později se příliš styděla.

Ve svém pokoji si vzala rukavice a slaměný klobouk se širokou krempou a sestoupala po schodišti do vstupní haly.

„Jdete na procházku, mylady?“ zeptal se Ingold. Majordomus byl mohutný muž se kšticí světlých prošedivělých vlasů. Když chtěl, uměl být chladný.

„Ano,“ odpověděla.

A co budu dělat po procházce? Můj život je prázdný.

S cynickou myšlenkou v hlavě vyšla ven. Musí s tím přestat. Davidsonové si nikdy nestěžovali. Tohle byla jedna z věcí, které otec své dcery naučil…

Z rozjímání ji vytrhl mladík s deformovaným kloboukem staženým do očí, jenž kráčel po trávníku k domovním dveřím.

Natáhla si rukavice a zamračila se. Něco na něm upoutalo její pozornost. Připadal jí povědomý…, ale nevěděla čím.

Měl na sobě příliš velké oblečení, které zažilo lepší dny. Košile byla špinavá a ve švech rukávů zely díry. Vysoké boty mu sahaly nad kolena, ale kůže byla tenká a opotřebená, takže ho neomezovala v chůzi.

Nesl velký cestovní vak. Byl vyrobený z kvalitní drahé kůže a neladil se stylem jeho oděvu.

Možná ho poslal někdo ze sousedství, aby něco doručil do Annefieldu.

Aileen znala své sousedy a jejich služebnictvo. Hoch k nim nepatřil.

Pokud se mýlila, neměl by jít tímhle směrem. Annefield bylo jedno z nejvýznamnějších panství v údolí Tay a služebnictvo používalo postranní vchod.

Když si všiml, že ho Aileen pozoruje, zastavil se na kraji příjezdové cesty. Odhodil vak na zem jako někdo, kdo ukončil dlouhou cestu a není schopen dalšího kroku. Tvář mu rozzářil úsměv a Aileen se zastavilo srdce…

Ne, to nemůže být pravda!

„Ahoj, Leenie,“ pozdravil mladík. Rozpřáhl paže. „Jsem doma.“

Aileenina mysl odmítala to, co viděly její oči.

Mladík se zasmál a blížil se k ní. „Překvapila jsem tě, že? Jsou to skoro tři roky. Vak je plný šatů. Koho by napadlo, že můžou být tak těžké? Než jsem dorazila do Annefieldu, jednou nebo dvakrát jsem je chtěla zahodit. Ale jak víš, později bych toho litovala.“

Žádný mladík. Byla to její sestra.

Oděná jako kluk.

V páchnoucím oblečení. Vítr přivál odér přímo k Aileen. A byla zmatenější než předtím.

Lady Tara Davidsonová, přezdívaná „Helena Londýnská“ kvůli počtu srdcí, které zlomila, by se neprocházela po skotském venkově se zavazadlem a v cizích svršcích.

Vzápětí si Tara sundala klobouk. Medově-zrzavý cop obtočený kolem hlavy jí sklouzl přes rameno.

Aileen se málem zhroutila.

Tara k ní přistoupila, aby ji objala, avšak Aileen zvedla ruku.

„V sobotu se máš vdávat,“ řekla Aileen. „V Londýně.“

Tara zvážněla. „Myslím, že tam nebudu.“

„Ví to ženich?“ Aileen se bála odpovědi.

Tara upřela zrak na řadu jedlí lemujících trávník. Krátce sledovala letícího havrana a rýha mezi jejím obočím se prohloubila. Pak se podívala na Aileen. „Už by ho to mělo napadnout.“

„Pustila jsi ho k vodě? A co otec?“ zeptala se Aileen. „Pověděla jsi mu to?“

Tara zaťala zuby. „Co myslíš? Ty bys mu to pověděla?“

„Ach. Bože.“ Aileen zalapala po dechu. „Prosím, Taro, neříkej mi, že jsi utekla.“

„Dobře, neřeknu.“

Aileen netušila, jak by měla zareagovat.

„Nechápu, proč jsi tak rozrušená. Vždyť ty jsi na svatbu nebyla pozvaná,“ ohradila se Tara.

„S tím to nesouvisí,“ pravila Aileen. „Opustila jsi syna jednoho z nejvlivnějších vévodů v Anglii…“

„Jeho nemanželského syna,“ přerušila ji Tara. „To je rozdíl.“

„Ne tak velký, neboť Penevey se k němu přihlásil.“

Tara si netrpělivě odfrkla. „Ano, přihlásil – jako ke svému levobočkovi. Ačkoli mi všichni pochlebují, vím, co říkají za mými zády. Jsem Skotka, dcera zlatokopa a hazardního hráče. Mají radost, protože náš sňatek by ochránil jejich milované syny přede mnou a jejich bledé dcery před panem Stephensem. Už je mi to jedno.“ Vykročila ke dveřím, avšak Aileen jí zastoupila cestu.

„Za tohle draze zaplatíš, Taro – a neočekávej, že tomu unikneš, když jsi tady.“

Tara se napřímila. V očích jí zablýsklo, ale vzápětí se zalily slzami. „Domnívala jsem se, že jestli to někdo pochopí, budeš to ty,“ řekla Tara. „Vidím, že jsem se mýlila…“

Vchodové dveře se otevřely. „Lady Aileen, máte problém? Jestli vás tenhle mladík…“

Ingold zmlkl a oči se mu doširoka rozevřely, když poznal, s kým Aileen hovoří. „Lady Taro…,“ vyhrkl udiveně. Tara byla jeho oblíbenkyně. Služebnictvo Aileen respektovalo, ale vždy mělo radši Taru.

Tařiny slzy zmizely. „Ano, jsem, Ingolde. Jsem doma. Konečně doma.“ Prošla kolem Aileen. „Potřebuji koupel. Tohle oblečení příšerně zapáchá. Vyřiď paní Watsonové, ať mi ji připraví. A ve vaku na trávníku jsou šaty. Potřebují vyvětrat a vyžehlit. Jdu do kuchyně, umírám hlady.“

Ingold stál ve dveřích. „Je tady také hrabě?“ zeptal se zneklidněně a rozhlédl se, jako by očekával, že jejich otec a kočár s koňmi se skrývají v keřích vedle domu. „A pan Stephens?“

„Ne, nejsou zde. Ani nedorazí. Přijela jsem sama.“

Zpráva Ingolda překvapila natolik, že Tara kolem něho svižně proklouzla, ale Aileen nehodlala dovolit sestře uniknout tak snadno. Protáhla se kolem majordoma a spěchala za ní.

Tara už byla v polovině chodby. Zrychlila krok, jakmile za sebou uslyšela Aileen. Ke starší sestře se nemohla chovat jako ke služebnictvu. Aileen ji dostihla až v kuchyni.

„Čerstvý chléb,“ vyhrkla Tara radostně a sáhla po jednom z bochníku, které ležely na dřevěném stole uprostřed místnosti. Roztrhla ho a vložila si kousek do úst.

Kuchařka a umývačka nádobí se otočily, když do kuchyně vstoupil cizí mladík. Kuchařka zvedla ruku, v níž držela dřevěnou lžící, kterou míchala něco v hrnci, a chtěla bránit chléb. Vzápětí poznala Taru. „Mylady… Jste to vy? Ach, jste to vy. Byla jste pryč příliš dlouho.“

Tara se blaženě usmála. „Je lahodný,“ řekla a žvýkala sousto. „Nikdy jsem lepší neochutnala, dokonce ani v Londýně.“

Kuchařka se zatvářila pyšně. „Péct tenhle chleba mě naučila moje matka. Recept je naše rodinné tajemství. Vezmu si ho do hrobu…“

„Omluv nás,“ přerušila ji Aileen, sevřela Taře paži a táhla ji ke schodům.

Tara se s plnými ústy s kuchařkou rozloučila.

Aileen zůstala stát v polovině zadního schodiště. Zlobila se na sestru tolik, že už nebyla schopná dalšího kroku. „Co si myslíš, že děláš?“ zeptala se.

„Jím,“ odvětila Tara a její uštěpačná odpověď Aileen ještě víc rozlítila.

„To by stačilo. Proč jsi tady? Proč se v Londýně nepřipravuješ na svatbu? Jak jsi přijela?“

Tara polkla a zhluboka se nadechla. „Jsem tady, protože tu bydlím, a svezla jsem se poštovním dostavníkem.“

„V mužském oblečení?“ Aileen se zatvářila nevěřícně, když si představila možná nebezpečí.

„Nechtěla jsem, aby mě někdo poznal,“ pronesla Tara, jako by to byla samozřejmost. „A musím říct, že být mužem obnáší velkou svobodu. Ale máš pravdu. Musím se převléknout.“ Chtěla pokračovat nahoru, avšak Aileen ji chytila za okraj saka.

„Proč?“ otázala se důrazně. „A netvrď mi, že nemám právo klást ti otázky. Mě si kolem prstu neomotáš.“

Na okamžik se Tara zatvářila, že se jí taková výzva nelíbí. Potom se opřela ramenem o zeď a bokem o zábradlí. „Protože jsem začala přemýšlet,“ odpověděla s vážným výrazem.

„O čem?“ chtěla vědět Aileen.

„O štěstí.“

„Pokračuj.“

Tara si frustrovaně odfrkla. „Leenie, ty sis nepřála předtím, než sis vzala Geoffa, o všem důkladně popřemýšlet?“

Při zmínce svého bývalého muže Aileen o krok ustoupila. „Před svatbou jsem nemohla tušit, jak hrozný je. Nevěděla jsem to. Kdyby mi to bylo známo, kdyby mi došlo, jak krutý je, neprovdala bych se za něho. Naznačuješ, že pan Stephens je stejně bezcitný?“

Tara svraštila čelo. Uždibovala chléb a drobky padaly na schody. „Není jako Geoff. Myslím, že by mi neublížil.“

Aileen si uvědomila, že během čekání na sestřinu odpověď zatajuje dech, teprve až vydechla. Tara byla mazaná. Věděla přesně, jaký přístup zvolit, aby v ostatních vzbudila soucit. Aileen si samozřejmě nepřála, aby manželství její sestry bylo peklo jako to její, ale teď s obavami přemítala, kdy se z její okouzlující mladší sestry stala taková manipulátorka. Kdysi si byly velice blízké, a teď jsou jako cizí.

Aileen i přesto chtěla věřit, že Tara měla k návratu domů dobrý důvod. „Vysvětli mi to. Chceš, abych byla na tvojí straně, a chápu, že své rozhodnutí nezměníš. Je ti jasné, že sis zničila pověst? Pustit k vodě snoubence je nejhorší urážka, i kdyby ho nikdo neměl rád, což v případě pana Stephense neplatí, jestli se nemýlím. Lidé si ho váží. Do Londýna se už nemůžeš vrátit.“

Několik další drobků spadlo na podlahu a Tara pevně sevřela rty.

Aileen položila ruce na sestřina ramena a naklonila se k ní, aby jí Tara musela hledět do tváře. „Jsi smířená s tím, že budeš vyvrhel?“

„Ty jsi to zvládla.“

„Ano. Být černou ovcí rodiny však není snadné.“

„Je mi to líto,“ zašeptala Tara a vyznělo to, jako by svá slova myslela vážně. „Kéž by celá ta věc, rozvod, Geoff, neměly pro tebe tak strašné následky.“

„Strašné bylo být jeho ženou,“ podotkla Aileen. „Dokážu s tím žít, pokud budu mít svobodu. A život v údolí je příjemnější než v Londýně. Sestřenice Sabrina mě podpořila a pár lidí ji chce naštvat.“

„To je dobré vědět,“ řekla Tara. „Dělala jsem si starosti.“

Aileen nevěděla, jestli jí má věřit.

Pro Taru bylo nejrozumnější zdržovat se od Aileen co možná nejdále. Skandál nespočíval pouze v tom, že se s ní Geoff rozvedl, k čemuž potřeboval schválení parlamentu. Nejhorší částí bylo soudní řízení, během něhož Geoff veřejně označil Aileen za cizoložnici, protože měla aférku s kapitánem Peterem Pollardem, jedním z Geoffových kolegů v armádě.

A jako kdysi Aileen, teď do bezpečného přístavu Annefield utekla Tara.

„Proč, Taro? Co tě přinutilo k návratu?“

Tara si chvilku prohlížela zbytek chleba. „Čím víc se svatba blížila, tím hůře se mi dýchalo.“

„Nemáš pana Stephense ráda?“ zeptala se Aileen.

Na okamžik se rozhostilo ticho. „Je milý.“

„To není nejlepší rys, pokud jde o ženicha,“ řekla Aileen. „U chotě to však není špatná vlastnost.“ Geoff nebyl milý.

„Potřebovala jsem jet domů.“

„Mohla jsi přijet po svatbě.“

„Nemohla.“

„Taro, pověz mi, co se stalo,“ pobídla ji Aileen vlídně. „Mohla jsi svatbu odvolat. Promluvili byste si o tom, ale jestli ses opravdu nechtěla vdát, měla jsi to udělat. Ponížila jsi pana Stephense a na něco takového muži nereagují dobře.“

Tara vzdorovitě našpulila ústa. Tajila skutečný důvod a Aileeniny otázky jí nebyly příjemné.

„Nechala jsi aspoň vzkaz hraběti?“ zeptala se Aileen. „Ví, kam jsi odcestovala?“

Než mohla Tara odpovědět, ve spodní části schodiště se ozvaly kroky. Stoupali po něm dva chlapci ze stájí a nesli kbelíky horké vody, patrně pro Tařinu koupel.

Ženy ustoupily stranou. Jestli Tara upadla do rozpaků, protože ji služebnictvo vidí v mužském oblečení, nedala to najevo.

Chlapci se však cítili trapně. Zrudli a Aileen si mohla pouze představovat, co si myslí…, a přemítala, zda si po pobytu v Londýně Tara pamatuje, jaký je život a jaké mravy vládnou v údolí. Pokud ne, rychle si uvědomí realitu.

„Nenechala jsem mu vzkaz,“ odpověděla Tara, když opět byly samy. „Nechtěla jsem, aby mi otec zabránil v odjezdu. Pan Stephens má za sňatek se mnou zaplatit spoustu peněz.“

Aileen si povzdechla. Geoff udělal totéž. Hrabě věděl, jak vydražit své dcery.

„Takže jsi utekla, abys ponížila hraběte?“

„Nepřeji si nikoho ponižovat. A pan Stephens je mi ukradený. Nechtěl si mě vzít o nic víc, než jsem se já chtěla provdat za něho.“ Tara si strčila chléb do kapsy, svlékla si sako a vykročila po schodišti nahoru.

„Proč tě tedy požádal o ruku?“ otázala se Aileen a následovala ji.

„Z téhož důvodu jako všichni ostatní. Vědí, že se musejí oženit. Očekává se to od nich. A já…“ Tara se krátce odmlčela. „A já jsem – nebo jsem byla – výhra. Když jeden muž chce nějakou ženu, chtějí ji všichni. Je to podobné jako cenové nabídky na otcovy koně. Jeden kupec se rozhodne, že musí vlastnit jednoho z našich koní, a potom všichni chtějí toho stejného – ačkoli otec má takových ve stáji několik, nebo dokonce ještě lepší. Takhle muži uvažují,“ konstatovala. „Jedním z mých nápadníků byl bratr pana Stephense. Markýz se chová tak strojeně, že bych si ho nikdy nemohla vzít.“ Zavrtěla hlavou. „Pokaždé z něho byla cítit nejhorší kolínská. Také se věnoval hazardu a pořád prohrával.“

„Jako hrabě.“

„Ano,“ souhlasila Tara. „Až na to, že měl přístup k Peneveyovým finančním prostředkům. Otec ho preferoval, dokud pan Stephens nenabídl víc. Víš, jak to je. Geoffův otec mu štědře zaplatil, aby s tebou uzavřel sňatek.“

Ano, zaplatil.

„Pan Stephens byl výhra sám o sobě. Chtělo ho ulovit tolik žen, že mi polichotilo, když se začal ucházet o mě. Byl vytrvalý.“

„Chtěla ses tedy za něho provdat?“

„To jsem si namlouvala. Ale donutil mě k tomu otec a mojí ješitnosti se to líbilo.“

„Co se změnilo?“ zeptala se Aileen.

Aileen zavrtěla hlavou.

„Nebyla jsi?“