Breea Keenan

plot twist

Copyright © Breea Keenan, 2024

All rights reserved

Translation © Stanislava Míčková, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-388-8

1

Neexistuje lepší způsob, jak stylově zahájit víkend, než cervikálním screeningem.

Což je samozřejmě blbost.

„Na kolik jste objednaná?“

„No, vlastně jsem tady měla být už před pěti minutami. Omlouvám se, že jdu pozdě, nemohla jsem si zajistit volno a…“

„Ke kterému lékaři jdete?“

„K sestře,“ řekla jsem.

Ztěžka povzdechla a chvíli ťukala do klávesnice. Na stole začal vyzvánět telefon, ale ona ho ignorovala. Všimla jsem si její jmenovky. Moira.

Moiru byste určitě nechtěli naštvat.

Viselo mezi námi tíživé ticho.

„Heleďte, měla jsem na vyšetření vyhrazeno deset minut, takže technicky vzato mi stále ještě pět minut zbývá. Mohla bych to vyřídit rychle. Shodím kalhotky. Ani se nezačnu bavit o tom, že jsem si neoholila nohy. Slibuju.“

„Tomu se mi nechce věřit.“ Povytáhla obočí. „Posaďte se, prosím, zeptám se, jestli sestra ještě stihne vyšetření provést. Ale možná budete muset přijít někdy jindy.“

„Oukej. Omlouvám se, Moiro.“

Při oslovení jménem se ani nezarazila.

Proč jsem neposlechla vlastní instinkty? Dohadování s Moirou jsem určitě nepředpokládala.

Cestou do čekárny jsem přemýšlela, kam nás tato malá hra na kočku a myš dovede. Sedla jsem si do řady mezi lidi, kteří upřeně civěli do mobilů. Mrkla jsem na hodinky, natáhla nohy a doufala, že můj trest nebude trvat moc dlouho. Díkybohu jsem měla od jiné učitelky zajištěno suplování pro případ, že se vrátím pozdě. Samozřejmě všechno domluveno za zády Ďábelské ředitelky. Tu si taky nechcete proti sobě poštvat.

Rychle jsem vyťukala zprávu pro Riley.

Já: Pozdní příchod na vyšetření. Osud nyní v rukou nabručené recepční Moiry. Co tady asi musí holka udělat, aby sehnala někoho na odběr buněk z děložního čípku?

Riley: Šoupnout jí pár bankovek a počkat, jestli to pomůže „věci rozhýbat“?

Já: Mám neodbytný pocit, že to nebude fungovat v můj prospěch. Rozhodně NTBFW.

Riley: NTBFW??

Já: Not To Be Fucked With – nechci, aby mě poslali do řiti. Mimochodem, díky za tvůj komentář k mé kapitole. Večer to pozorně pročtu. Pokud všechno ostatní selže, mohla bych napsat erotickou romanci s hlavní hrdinkou Moirou, recepční u lékaře?

Riley: Ano! Přes obrovský plastový štít se zaklesnou pohledy, když Tom přichází k lékaři kvůli hemoroidům.

Já: Nejsem si jistá, že by se to hodilo do svatebního přípitku, ale víš co, je to pořád lepší než její ex – Eric – s poruchou erekce.

Riley: Chudák Eric. Přátelský a spolehlivý po všech stránkách, až na jednu.

Já: Fakt mě to rozesmálo. Jak jde dneska psaní?

Riley: Grrr, ani se neptej. Zkusím si zacvičit jógu. Ozvu se později. Mimochodem, úspěšný cervikální screening. Jestli ti ho udělají.

Já: Děkuji. Doufám, že tvoje spisovatelská dysfunkce brzy přejde…

„Becca Taylor?“

Moje jméno zaznělo v hale a já jsem chvatně vstala. Moira evidentně nechtěla přiznat, že sestra je pořád volná, tak pro mě radši poslala ji, než aby mě vysvobodila z nejistoty sama.

Dobrý výkon, Moiro. Dobrý výkon. Kráčela jsem po chodbě za sestrou.

„Víte, já prostě tyhle věci nesnáším. Potí se mi ruce a tak,“ řekla jsem ve snaze navázat se sestrou kontakt, aby se nepostavila na Moiřinu stranu, až si o mně budou později povídat. To nepochybně budou.

„Já vím, nikdo to bohužel nemá rád,“ vyjádřila pochopení. „Nutné zlo. A pokud nemáte námitky, bude tady dnes přítomna studentka. Pomáhá to při výuce a při získávání zkušeností, když se studenti můžou zapojit a sledovat proceduru. Kdybyste si to nepřála, dejte nám prosím vědět. Dnes odpoledne jste objednaná jako jediná a jí by to opravdu pomohlo v další praxi…“

Ach, do prdele. Teď už jsem nemohla říct ne, když jsem je všechny nechala čekat.

„Myslím, že je to v pořádku. Čím víc, tím líp!“ Při vstupu do místnosti se prostorem rozezněl můj sopránový smích.

„Budeme se snažit to udělat co nejrychleji. Zatím se prosím připravte,“ usmála se sestra.

Vždycky jsem si říkala, že v těchto věcech by měli dávat přesnější instrukce: co konkrétně si sundat a co nechat na sobě.

Moje nejlepší kamarádka Rae to viděla na vlastní oči. Při studiu psychologie prošla školením pro kosmetické terapeuty. Usoudila, že až studium dokončí, stejně utratí většinu platu za kosmetické zákroky, takže se může naučit, jak všechno zvládnout sama. Plánovala vždycky dopředu. Navíc, říkala, že to byl nejlepší náhled do ženské mentality.

Rae se smála, k jakým trapasům docházelo u objednávek na voskové depilace; například jednou, když byla otočená zády a připravovala se, zákaznice se ukázala v rouše Evině, prsa venku a všechno odhalené. Ta dáma přitom přišla jen na depilaci obočí. Rae se rychle naučila, že zákazník nemá vždycky pravdu.

Lehla jsem si na záda na tenké papírové prostěradlo pokrývající dlouhé lehátko z umělé kůže a pokusila se myslet na něco příjemného. Setkání s Rae o víkendu. Soustřeď se na to. Tak zoufale jsem toužila se s ní vidět, že se mi podařilo ji přemluvit, aby přijela domů o týden dřív, než původně zamýšlela. Předešlý den jsme strávily plánováním, kde se sejdeme, a vyměnily jsme si několik hlasových zpráv.

„Tento víkend ti najdu muže,“ přísahala.

Protočila jsem panenky a na oplátku jsem jí odpověděla: „Jako bych potřebovala v životě ještě víc potíží. Díky, ale neděkuji.“

Odpověď přišla v rekordním čase. „Uvědomuješ si snad, že čas letí, ten neoblafneš.“

Odfrkla jsem si. „Jinými slovy též podělaný zdravý rozum. Se skrytým významem ,Mě nenasereš‘. A vůbec, odkdy se z tebe stala slečna odbornice na vztahy? Chceš mi snad něco říct?“

Rae při další zvukové poznámce zavzdychala. „Ale no tak, Becco. Musíš se trochu víc povyrazit! Co ta nová seznamovací appka, na kterou jsem ti poslala link?“

„Já se přece jdu povyrazit. S tebou, tento víkend, pamatuješ? Nechci nic víc než sedět na slunci se sklenkou ginu po ruce, o nic se nestarat a SMÁT SE. Neviděla jsem tě tady už celou věčnost.“

„Já taky! Ale já plním důležitý úkol. Tento víkend ti najdu nějakého Pana Pravého, nebo třeba jen Pana Pravého Na chvíli, ať to stojí, co to stojí.“

Na poslední poznámku jsem nereagovala. Když si Rae něco usmyslela, bylo lepší se nehádat.

Stále mě udivovalo, jak často jsme dokázaly chatovat, a přitom jsme si ještě pořád měly spolu co říct. A tehdy zrovna skotské léto vykazovalo znaky pravého počasí na zahradu u piva. Jako by se všechny hvězdy seřídily kvůli našemu setkání.

Slyšela jsem, jak sestra všechno vysvětluje studentce přicházející s ní. Vzduchem se vznášela slova cervix a speculum. Zkroutila jsem prsty u nohou.

„Aspoň že až to bude hotovo, máte na chvíli pokoj.“ Studentka se na mě usmála. Sadistka.

Ježíši, je jí snad dvanáct let.

„Ano. Skvělé,“ řekla jsem. Litovala jsem, že jsem s přítomností studentky souhlasila. Trvalo to neskutečně dlouho, navíc jsem si fakt pořádně neoholila nohy, o dalším ani nemluvím. Vrtalo mi hlavou, jestli se o mně budou bavit, až odejdu.

„Tak, máte to za sebou,“ oznámila konečně sestra. „Můžete se jít obléknout. Za pár týdnů byste měla dostat písemnou zprávu.“

Vypotácela jsem se, rychle na sebe natáhla punčocháče, narovnala sukni a odhrnula závěs.

„Super, díky. To je největší výkon, jaký jsem v poslední době předvedla,“ přiznala jsem. „Na shledanou.“

Studentka otevřela dveře a nechala mě projít, aniž hnula brvou. Dvanáctiletí jsou v dnešní době fakt profesionálové.

Když jsem procházela přes recepci k východu, zkontrolovala jsem telefon a chodbou se rozléhaly rány, jak moje boty s plochou podrážkou pleskaly o zem. Sedmnáct zmeškaných hovorů z neznámého čísla. To je tedy rána.

Žádné hlasové zprávy, žádné vzkazy. Jestli to byl jeden z těch podvodných hovorů, že jsem se stala účastníkem nehody, chystala jsem se popsat jim detaily o svém cervikálním screeningu. To by je stoprocentně donutilo okamžitě mě vyškrtnout ze svého marketingového seznamu a už mi nevolat.

Telefon mi znovu zavibroval, a tentokrát jsem hovor přijala. „Becco? Jsi to ty?“

„Promiňte, kdo volá?“

„Tady je Adam. Raein bratr.“

Hlavou mi bleskla vzpomínka na Halloween, kdy se v Glasgowě vydal na maškarní bál do West Endu (tj. „nóbl čtvrť“) a převlékl se za Ptáka Buka z dětské televizní show Sesame Street. Já jsem se zděsila; Rae se cítila nesmírně trapně. Snažily jsme se ho přesvědčit, aby masku změnil, ale on na nás jen zamával křídly.

„Jde o Rae…,“ řekl.

Dál si pamatuju už jen to, že mi telefon vypadl z ruky k nohám.

2

„Ta malá kaple na kopci, aye?“ zeptal se taxikář.

„Aye.“

Vždycky jsem cítila potřebu přehánět svůj přízvuk, když jsem se ocitla ve společnosti někoho, kdo působil jako pravověrnější Glasgowan než já. Dokázat, že tam taky patřím. Když jsme chodily do školy, Rae říkala lidem „slepice“. Nikdy jsem nedokázala tomu slovu odolat. Nepamatuji si, kdy s tím přestala, ale neslyšela jsem ji ten výraz použít už roky.

Řidič zajel ke kraji vozovky a já jsem přiložila kartu ke čtečce. Když byl v půli svého monologu o toryovcích a zasraném brexitu, vyskočila jsem z auta a prudce za sebou zabouchla dveře. Pokud o taxikářích něco vím, tak je to fakt, že nesnášejí lidi, co práskají dveřmi. Mě nenachytá. Nemáš šanci, slepice.

Upravila jsem si blond vlasy a zapnula světle zelený kabát. Oblíbené černé boty na vysokém podpatku se mi na nohou dobře vytvarovaly. Neměla jsem je na sobě několik měsíců, ale padly mi tak bezvadně, jako bych je nikdy nesundala. Podpatky byly na pohřeb trochu moc vysoké, ale v těchto botách jsem prožila spoustu krásných večerů.

Samozřejmě s Rae.

Všechny nejlepší večery jsem strávila s Rae.

Kostel trůnil na vrcholu kopce, vedle základní školy, kde jsem se seznámila s Rae ve třetí třídě, když k nám přišla jako nová žákyně. Nakráčela rovnou ke mně a představila se, přepokládajíc, že na sebe vezmu roli její nejlepší kamarádky. Její energický přístup na mě zapůsobil. Kdybychom se tehdy vzájemně neprohlásily nejlepšími kamarádkami, pravděpodobně bychom se staly úhlavními nepřáteli. Místo toho jsme vzájemně obdivovaly svou kuráž.

Když jsem kráčela vzhůru do kopce ke kostelu, cítila jsem, jak mi rudnou tváře a brní kůže. V téže kapli jsme šly ke svému prvnímu svatému přijímání. Závistivě jsem hleděla na Raeiny úchvatné dlouhé šaty, zatímco mně se kajícně otíraly o kotníky moje obyčejné bez vzorku. Celá Raeina rodina se dostavila společně a všechny ostatní rodiny zastínila. Táta a já jsme samozřejmě ten problém neměli. Slavnost pro dva, jako obyčejně.

Během mše jsem byla vždycky vykolejená. Rae byla pokaždé po ruce a při školní mši mi šeptala do ucha pokyny jako „pozdravte se navzájem pozdravením pokoje“. Dnes bude každý ponořený do svých vlastních myšlenek, než aby se staral, jestli to všechno dělám správně. To jsem věděla. Nemohla jsem však ze sebe setřást tíživý pocit, že se na mě všichni budou dívat.

Koneckonců, byla to moje vina. Rae jela do Glasgowa na setkání se mnou. Plánovaly jsme si dát pár skleniček ginu, jako by o nic nešlo. Původně měla přijet až další víkend, ale já jsem ji uprosila, aby přijela dřív. Měla jsem pocit, jako bych ji strašně dlouho neviděla.

Boční náraz náklaďáku do jejího černého mini, když oba odbočovali na dálnici, neměla šanci přežít. Evidentně byla mrtvá na místě. Policie to oznámila, jako kdyby to tragédii nějak zmírnilo.

A teď už ji nikdy neuvidím.

Upravila jsem si kabát. Dýchej, Becco.

Nasadila jsem rychlé tempo, a jak jsem mířila dovnitř, přelétla jsem očima hloučky lidí stojících venku.

Při vstupu do kostela jsem míjela šmouhu obličejů, černého oblečení a velkých kapesníků. Raeina rodina milovala všechno skotské, od tradičního oděvu po první ochutnávání kvalitní whisky, takže mě nepřekvapilo, že mnoho z nich si navzdory teplému počasí obléklo kilty. Rae vždycky říkala, že klukovi ve skotské uniformě neodolá.

Když jsem zahlédla rakev, zalapala jsem po dechu. Má tady ta věc vůbec být? Čekala bych, že ji sem přinesou. Přece ji tady nemohli nechat jen tak samotnou přes noc? Pocit, že se na mě valí další otázky, zesílil. Posadila jsem se a připomněla si, abych dýchala.

Na konec řady přede mnou se postavila vysoká postava v krátkém černém saku a tmavě zeleném kiltu. Zamračila jsem se a snažila se uhádnout, kdo to je. Pokud Rae neměla urostlého bratrance, o němž se mi nezmínila, neměla jsem šanci. Uhnula jsem očima; teď není vhodná doba pokukovat po fešákovi.

Rae by to nevadilo. Koneckonců, byla odhodlaná najít mi muže, a to za každou cenu.

Bohoslužba začala tichým pobrukováním varhan. Přelétla jsem očima bohatou kostelní výzdobu, svíčky v rohu, potom jsem se zadívala před sebe na oltář. Za nic na světě jsem nechtěla pohlédnout na rakev. Vzpomněla jsem si, jak mi Rae říkala, že ta zvláštní kouřová vůně při mši se nazývá kadidlo. Myslela jsem, že řekla kadítko. Smály jsme se tomu do zblbnutí.

Kněz odříkával tichým hlasem slova, která bezpochyby odrecitoval už milionkrát. Znovu jsem se zaměřila na temeno hlavy před sebou. Jeho samotná přítomnost a jaksi povědomá hlava mě znervózňovaly. Zaznamenala jsem nepatrné množství lupů na jeho ramenou. Zrovna když jsem si toho všimla, zvedl ruku, aby si je oprášil. Sklopila jsem oči v obavách, že snad nějak vyslyšel moje myšlenky. Nebo – a to bylo ještě horší – že jsem něco řekla nahlas.

Všichni se posadili, aby vyslechli první čtení ze Starého zákona. Otočil hlavu na stranu, jako by někoho hledal. Pak se otočil vpravo za sebe.

Naše oči se setkaly. Podařilo se mu opatrně kývnout hlavou na znamení, že mě poznává, ale i na tlumočení smutku z celé situace.

Údivem jsem otevřela ústa. Co tady do prdele vůbec pohledává?

3

O DESET LET DŘÍVE

„Bože můj, Bec, jestli chceme jet v létě na Tenerife, tak tu práci fakt musíme sehnat. Doufám, že to nezmrvím. Jsem úplně nemožná, když se mě ptají na věci, jako kde bych chtěla být za pět let. Ehm, co prosím? Evidentně bohatý manžel,“ deklamovala Rae a upírala na mě oči přes sluneční brýle.

„No, to vážně oslní,“ obrátila jsem oči v sloup. „Rozhodně tu práci dostaneme. Budou nás prosit, abychom přijely a pracovaly pro ně. V létě máme volno a většinu dní jsme střízlivé. Co víc by mohli chtít? Navíc, je to zábavní park, nejsem si tedy jistá, že je bude zajímat, kde bys chtěla být za pět let.“

Měla jsem pravdu.

„Uniformy jsou pověšené uvnitř. Směna končí v šest,“ informoval šéf a skoro se na nás ani nepodíval.

„Cože, my začínáme dneska?“ zeptala se Rae.

„Jo. Usmívejte se a nekraďte, a práci si udržíte.“

Otevřel montovaný domek a zavedl nás na toaletu pro personál, abychom se převlékly.

„Jupííí!“ zavýskla Rae, vysunula rtěnku a upravila si před zrcadlem vlasy. „Jdi první, já se namaluju. Tenerife, už jsme tady! Jestli máš ráda piña coladu…“

Zpívala si, zatímco já jsem se na jediné toaletě potýkala s malou košilí, abych ji dostala přes hlavu.

Zapnula jsem knoflíčky na košili a otevřela dveře.

„Hou hou!“ radovala se Rae a malovala si rty rudou rtěnkou. „Zatoč se.“

Smála jsem se, točila se dokola v nových khaki kalhotách a světle modré košili a zavrtěla jsem zadkem.

„Vidím tě, bejby, jak třeseš tou prdelí,“ zpívala cestou na toaletu.

„Počkám na tebe venku,“ zavolala jsem a otevřela dveře k odchodu.

„Ahoj,“ řekl nějaký hlas.

Stál tam vysoký muž ve věku asi dvacet let nebo víc, ve stejné bleděmodré košili, s jednou ruku zastrčenou v kapse kraťasů.

„Ahoj,“ odpověděla jsem. „Ty tady taky pracuješ?“

„Jak jsi to poznala?“

„Jen tipuju,“ odvětila jsem a povytáhla obočí nad našimi stejnými uniformami.

„Ty jsi nová?“

„To jsem. Vypadá to, že začínám v dodávce se zmrzlinou.“

„Kruci,“ řekl. „Ty tedy musíš být ta holka, o které mi řekli, že ji mám proškolit. Neměj strach, ocitla ses v nejlepších rukou. Takže, s kým mám tu čest? Šéf říkal, že tu bude Becca nebo Rae?“

„Máš tu čest s Beccou,“ usmála jsem se.

Usmál se od ucha k uchu. „Hezké jméno. Já jsem Drew. Pracuju ve zmrzlinářské dodávce. Říkají mi pan Whippy.“

Pohlédla jsem do jeho uličnických hnědých očí a široce se usmála.

V tu chvíli mi bylo jasné, že mi není pomoci.

4

Skoro jsem slyšela Raein hlas, jak mi šeptá do ucha: „Celá rodina a žádná zábava. Vypadněme odtud.“

Na hostině se všichni navzájem zdravili vřelým objetím, mumlali slova soustrasti a jak tomu nemohou uvěřit. Davy rodinných příslušníků při pohledu na mě mhouřily oči a snažily se upamatovat, zda patřím do rodiny z Jimovy, nebo Lindiny strany. Měla jsem chuť zařvat z plných plic, že jsem Becca, ta, jež neodmyslitelně stála Rae po boku prakticky po celý její život. Ta kamarádka, která ji držela, když plakala poté, co jí ve druhém ročníku Lee Kilburn zlomil srdce. Ta kámoška, co jí přidržovala vlasy v týle, když zvracela po nadměrném množství koktejlů.

Ta, která to zavinila.

„Becco?“

Ten hlas bych poznala kdekoliv. Hřejivý, dobře známý pocit mi zaplavil nitro, dokud se nezapojil mozek a připomněl mi: Drew by tady neměl být. A vlastně ani nikde jinde v mé blízkosti.

Rychle jsem se otočila a pohlédla mu do tváře. Sebevědomě mi hleděl do očí a mírně se na mě skoro usmíval.

„Co to má sakra znamenat?“ pronesla jsem pohrdavě. „Proč jsi tady?“

Slíbila jsem si, že neztropím scénu. Když jsem ale viděla jeho krátké tmavé vlasy, dokonale oholenou tvář a samolibý úsměv, a jak ve svém stupidním kiltu splývá se zbytkem rodiny, bylo to na mě moc. Ale co bylo ještě horší – pořád mě vzrušoval. K čertu s ním. Vypadal vyčerpaně. Otřeseně.

„Rae a já jsme k sobě vždycky měli blízko, Becco, to přece víš.“ Přesunul váhu těla z jedné nohy na druhou. Odložil skleničku vedle mé. Hajzl.

„Nemyslím, že je vhodné přijít na pohřeb bez pozvání. Doufám, že to nebylo kvůli mně.“

Pohodil hlavou dozadu a zasmál se. Ty jeho zatracené nervy a ten stupidní hlasitý smích. Jak nepatřičné téměř se rozchechtat na pohřbu. Na Raeině pohřbu. Zrudla jsem vztekem. Zamrkala jsem, když jsem si uvědomila, že v mém výrazu se zrcadlí ten jeho. Měl tu drzost vypadat taky naštvaně. Kvůli čemu má, do prdele, být naštvaný?

„Panebože, Becco, ty plácáš takové hovadiny. Já jsem se přišel rozloučit s Rae. S tebou to nemá nic společného. V životě se netočí všechno kolem tebe, věř tomu nebo ne. Nezačínejme s tímhle… tady ne.“

Zhluboka jsem se nadechla, když zaklesl zuřivý pohled do mých očí. Do velkých očí s pytlovitými víčky, které si tak zoufale potřebují odpočinout.

Co vlastně myslel tím melodramatickým „teď ne, tady ne“? Bože, on vždycky tak přehání.

Zhluboka, dramaticky vydechl a obrátil se k odchodu. Chvíli jsem tiše stála, než jsem se rozhodla jít za ním. Já jsem sakra ještě neskončila s tím, abych mu vyjmenovala všechny důvody, proč by tady neměl být.

Vykročila jsem směrem k baru, ale tam po něm nebylo ani vidu, ani slechu.

„Becco?“

Otočila jsem se.

Nade mnou se tyčil Raein bratr, jinak v mé paměti známý pod dětskou přezdívkou jako „Adam-Absolutně-Nejhorší“.

Muselo mu uniknout sdělení, že si má obléknout rodinný kilt, ale v černém obleku, bílé košili a černé kravatě a s typickým doplňkem kouřově zabarvených brýlí s širokými obroučkami stejně vypadal elegantně. Představte si, kdyby si na pohřeb oblékl svůj kostým Ptáka Buka. Rae by se potrhala smíchy.

Och.

„Promiň, Adame, já zrovna někoho hledám…,“ mumlala jsem.

„Drewa,“ oznámil.

„Jak to víš?“ Zamračila jsem se. „Co tady sakra vůbec dělá? Domnívala jsem se, že Linda řekla, že přijde jenom rodina. A samozřejmě já.“

Nervózně si odkašlal.

„Rae tohle nikdy nechtěla…,“ začal Adam, sklopil oči k nohám, pak je zvedl a zadíval se mi do očí.

„Co, pohřeb? To jsem samozřejmě věděla, Adame, ale díky za připomínku,“ řekla jsem a hleděla jsem mu přes rameno, abych našla Drewa. Bastarda.

„Ne,“ odvětil a zlehka mi položil ruce na ramena. „Chci říct, strašně by jí vadilo, kdyby ses to dozvěděla od někoho jiného. Byla rozhodnutá, že ti to řekne jen ona sama.“

Přimhouřila jsem oči, cítila jsem, jak se mi stahuje žaludek. O čem to mluví?

„Řekne mi co?“

„Oni byli spolu, Becco.“ Mluvil tak tiše, že jsem musela napínat uši, abych ho slyšela. „Trvalo to hodně dlouhou dobu. V Edinburghu se k sobě nastěhovali. Chystala se ti to říct, ten den, kdy se vracela domů. Ten den, kdy… no však víš. Měla z toho hrozné obavy, ale já jsem jí říkal, že to zvládneš v pohodě. Chci říct – vy dva s Drewem jste byli jako na houpačce, chvíli dole, chvíli nahoře, ne? Navíc, bylo to už strašně dávno. Myslím tím, že čas letí, že ano, a…“

Zavrávorala jsem na podpatcích.

„Rae a Drew?“

Určitě se musel splést. Rae a já jsme si říkaly doslova všechno. Každou sebemenší drobnost ze života. Byly jsme v kontaktu každý den. To není možné. Tohle není možné.

„Já si to nemyslím,“ koktala jsem sotva slyšitelným hlasem, který se změnil v cosi jako zakvičení. „Byla by mi to řekla.“

„Chystala se ti to říct. Potřebovala se ujistit, že je to tak v pořádku.“ Přimhouřil oči, jako by se pokoušel se mnou hrát nějakou němohru, kterou mě přesvědčí, že tohle všechno je naprosto normální.

Chvíli jsem mlčela, jak se můj mozek snažil novou informaci zpracovat.

„Takže pokud se chystala mi to říct ten den…,“ zamračila jsem se, „… znamenalo to, že to bylo v pořádku?“

„Jo,“ odpověděl, s úlevou, že jsem konečně pochopila. „Chtěl ji požádat o ruku, ale ona mu řekla, ať s tím počká.“

Na okamžik jsem se zamyslela, jestli mi doopravdy přestalo bít srdce.

„Ať s tím počká, proč? Dokud mi to neřekne?“ zvládla jsem zašeptat, jako bych to tajemství předávala dál.

„Jo,“ odvětil. „Chtěla, abys šla za družičku, jak jste si vždycky plánovaly.“

„Za družičku. Rae a Drewovi,“ opakovala jsem.

Měly jsme to všechno naplánované. Já budu její družička, až se bude vdávat, ona bude moje. Já jsem si plánovala velkou svatbu na Bahamách, zatímco ona chtěla zůstat věrná církevní tradici a vdávat se v kostele, aby udělala radost Lindě. Ženichové ještě vyřešení nebyli, tak jsem si to aspoň myslela.

V obličeji mi začalo cukat, jak jsem se pokoušela zamaskovat zívnutí.

„A tys o tom věděl?“ zvýšila jsem hlas a málem jsem se rozesmála. „Ona tě ani neměla ráda, Adame. Tedy, bez urážky. Posílala mi fotky svého oběda. Věděla jsem, kdy má menstruaci, a přitom mi nedokázala říct, že se chystá provdat za mého bývalého?“

Zdálo se, že se Adam kvůli té zmínce o menstruaci cítí trapně, jako by si teprve teď uvědomil, že Rae nějakou měla.

„Poslyš, mrzí mě, že ti to říkám právě já, Becco. Ale ty a Rae jste byly celoživotní kamarádky. Nedovol, aby to tahle věc zastínila.“

„Díky za radu, doktore filozofie, ale já už vážně musím jít. Doma na mě čeká láhev mého oblíbeného ginu.“

Povzdechl, jako kdyby z toho všeho měl špatný pocit. Ale já jsem věděla, že se jen snaží pomoct. Přála jsem si, abych dokázala přestat se k němu chovat tak zle. Vždyť přece ztratil sestru. Svou jedinou sestru.

Svou jedinou sestru, která šukala s mým ex přítelem.

Zamračila jsem se.

Panebože, Drewův samolibý úsměv mi vypaloval díru do mozku. Nabádal mě, abych neudělala scénu. Co si o sobě sakra myslí?

Polkla jsem slanou chuť v ústech, do očí se mi draly slzy.

„Becco.“ Adam mě přitáhl k sobě. „Netrap se tím. Můžeme si o tom promluvit.“

Z jeho hnědých očí vyzařovala upřímnost. Samozřejmě taky trpěl. Právě přišel o sestru.

„Kristepane, Becco, všechno se hroutí,“ zavzdychal. „Máma a táta jsou zlomení. A Drew – chci říct – vím, že to nechceš slyšet, ale Drew je naprosto zdrcený.“

Odfrkla jsem.

„Ne že bych o něm nechtěla slyšet. Jen tomu prostě nevěřím. Ten Drew, kterého jsem znala… No, řekněme, že je zkrátka velmi dobrý herec. A já bych řekla, že na tomto poli se toho moc nezměnilo.“

Zamračil se a bylo vidět, že usilovně přemýšlí.

„Lidé se ale mění. Nevím, co dělal Drew v minulosti, s jistotou však vím jednu věc.“

„Jakou?“

„Dneska bych se rozhodně nepřevlékl za Ptáka Buka.“

Z úst mi vyšel hlasitý zvuk, jenž připomínal cosi jako přiškrcený smích.

„Opravdu mě nesnášela, Becco?“ zašeptal slabě.

Neřekla jsem mu, že jsme z rodinného alba vystřihly fotku Adamova obličeje a připíchly ji v jeho pokoji na terč pro šipky, když odešel na univerzitu. Rae vystřihla v jeho očích velké díry a na hlavu mu namalovala velký penis i s koulemi a se vším.

„Jistěže ne, Adame. Byl jsi její bratr; někdy máš chuť dát bratrovi ránu pěstí. Jsem si jistá, že tě milovala, hluboko uvnitř. Tedy, někdy příliš hluboko.“

Smutně se usmál.

„Hele, já vím, že jsi naštvaná, ale můžu tě o něco poprosit? Kdykoliv o ní budeš přemýšlet nebo tě napadne nějaká legrační vzpomínka nebo cokoliv, povíš mi o tom? I když to bude jen nějaká drobnost. Prostě bych ji jen rád trochu líp poznal. I když už je příliš pozdě.“

Slova zůstala viset mezi námi ve vzduchu. Adam měl pravdu; je příliš pozdě. Rae přede mnou skrývala obrovské tajemství a teď je mrtvá a za všechno můžu já. Tíživý pocit viny mi rozvířil vnitřnosti.

Potom se začala řinout tekutina. A nebyly to jen slzy, teklo mi i z nosu, jak jsem škytala a lapala po dechu.

„Musím jít,“ řekla jsem a práskla za sebou dveřmi.

5

Ubránila jsem se nutkání úplně všechno ze sebe shodit a zpívat si v obývacím pokoji „All by Myself“. Místo toho jsem udělala to, co by udělal každý spořádaný člověk. Strávila jsem
hodiny na telefonu, kde jsem procházela zprávy a všechno, abych zjistila, jestli Rae nezanechala jakékoliv náznaky o té nejhorší zradě s tím-jehož-nebudu-jmenovat. Zkontrolovala jsem všechny její sociální sítě, náš obsah na WhatsAppu, naše soukromé zprávy, všechno. Až do okamžiku, kdy jsme se s Drewem rozešli.

Z toho scrollování mě úplně rozbolel prst. Rae o něm říkala horší věci, než jsem kdy řekla já. Nesnášela ho. Jak se to všechno změnilo?

Raeiny novější zprávy obsahovaly zmínky tu o večeři, tam o schůzce na oběd nebo o přespání někde. Čím víc jsem četla, tím víc jsem si uvědomovala, že byla mistrem ve změně tématu, pokud došla řeč na to, co (nebo s kým něco) právě dělá. Několikrát jsem se pokusila zabrousit hlouběji do detailů, a ona mě velmi rychle odbyla nějakou legrační vzpomínkou, vtipným obrázkem nebo nejnovějšími drby týkajícími se nějaké bezvýznamné celebrity.

Slečna odbornice na vztahy. Tomu obviňujícímu řádku se taky vyhnula.

A já jsem na to pokaždé naletěla – spolkla jsem to i s navijákem. Netušila jsem nic o tom, jak si oba spolu hoví v nějakém budoáru, popíjejí šampaňské a lámou si hlavu, jak mi sdělit zprávu o svém zakázaném milostném dobrodružství.

Na monitoru mi naskočila zpráva.

Jak to dneska šlo?

Nikdy jsem ve skutečnosti necítila potřebu mít kromě Rae jakékoliv další přátele. Vždycky jsem měla svou nohatou blonďatou sestřenici Paulu. Své kolegyně jsem měla ráda, ale byly moc „typické učitelky“. Zdálo se, že mají ve zvyku chodit na divoké večírky, kde mi slibovaly skvělou zábavu, ale potom si hbitě našly své životní lásky, vdaly se, měly děti a už nikdy na žádný večírek nešly. Představy takového způsobu života jsem se vzdala. Noví přátelé za takové potíže nestojí.

Pak tady byla Riley O’Connell. Nebyla to nejlepší kamarádka, kamarádka ze školy nebo kolegyně, ale měla jsem někoho, kdo by se nejlepšímu příteli v poslední době vyrovnal. Vlastně vůbec kdy. Rae zrovna minulý měsíc vtipkovala, že se chystá tu „knižní čubku sejmout“. Smála jsem se, protože Rae samozřejmě nemohl nikdo konkurovat. Navíc, s Riley jsem se vlastně nikdy osobně nesetkala. Žila v Irsku a byla testovacím čtenářem pro moji spisovatelskou kariéru, o niž jsem usilovala. Rychle jsem si k ní vybudovala vztah poté, co jsme se setkaly na sociální síti pro skupinu spisovatelů.

Poprvé jsme navázaly kontakt, když nějaká žena jménem Kate postovala úvodní odstavec své knihy a požádala o zpětnou vazbu. Komentáře se přímo hrnuly. Lidé evidentně nikdy neslyšeli pravidlo „když nemůžeš říct něco pěkného, neříkej vůbec nic“.

Obzvlášť jeden mrzout se pokoušel oslnit všechny svým lingvistickým žargonem. Zdůraznil, že její kniha vyznívá „přespříliš jako bezduchá literatura pro ženy“.

Pak se do toho vložila Riley.

Riley: Patřím mezi bezduché spisovatele romancí s docela slušnou propagací svého prvního románu. Jsem tady jen kvůli podpoře všech „bezduchých spisovatelů literatury pro ženy“, jak tomu říkáte. Vaše pojetí vypadá skvěle, Kate. Pracujte na něm dál. S radostí si knihu přečtu, pokud byste měla zájem o zpětnou vazbu v soukromém prostředí místo těchto veřejných útoků. Hodně štěstí.

Pak se to obrátilo. Hlasitě jsem jásala. Rileyin komentář obdržel šestatřicet lajků včetně mého. Všichni přispívali slovy podpory. Nakonec se muž omluvil za to, že byl tak neomalený, a jako důvod uvedl, že romantická literatura stejně není jeho šálek kávy.

Nemohla jsem to nechat jen tak projít, aniž bych vypálila krátkou soukromou zprávu:

Dobrá práce a díky za intervenci. Jste jako Robin Hood v literatuře, jenž okrádá namyšlené snoby a nás snílky podporuje.

Vlastně jsem ani nečekala reakci, ale zpráva mi vyskočila okamžitě:

Nesnáším tyhle naduté povýšence. Všichni se snažíme dělat maximum. Tyto skupiny jsou považovány za loajální. Vypadá to ale, že se naštěstí všichni docela rychle přiklonili ke stejnému názoru, a mnou očekávaná palba urážek se nekonala.

Tehdy jsem pochopila, že Riley je sympatický člověk. Takový, kdo se za vás postaví, kdo vás podpoří. A k mému překvapení, ona teď stála na mé straně.

Riley měla momentálně nakladatelskou smlouvu na dvě knihy. Ta první byla brnkačka, jak říkala. Když jsem ji četla, abych jí poskytla zpětnou vazbu předtím, než se pustí do vlastních finálních úprav, byla jsem uchvácená. Nádherná slova, postavy tak uvěřitelné, erotické scény ve mně vyvolávaly nikoli slabý pocit neklidu. Než jsem si toho všimla, obracela jsem stránky jejího rukopisu ve tři hodiny ráno.

Byla také mou největší podporovatelkou. Riley říkala, že při čtení úvodních kapitol mé knihy pro děti „se válela smíchy“. Když to napsala, poskočila jsem radostí. Samozřejmě že část zásluh jsem musela připsat Rae. Můj příběh, Včelí královna, se točil okolo dvou dívek, které spolu odjely na kemp dramatického kroužku a soupeřily o hlavní roli. Neustále si šly vzájemně na nervy tím, že jsou si tak velmi podobné. Myslím si, že jsem pracovala s tématem, co by se bylo stalo, kdybychom se s Rae na počátku nedaly dohromady. Věděla jsem, že moje postavy, Anna a Rosie, se ke konci stanou nerozlučnými kamarádkami na celý život.

Nebyla jsem si jistá, zda teď dokážu napsat jejich příběh, jak žily šťastně a spokojeně až do smrti.

Riley se také potýkala s obtížemi. Její druhý příběh se vůbec nevyvíjel tak dobře, jak doufala. Četla jsem každé jednotlivé slovo jejího posledního neúspěšného začátku a pokusila jsem se o konstruktivní kritiku. Pravda však byla taková, že slova prostě neplynula stejně hladce. Riley ztratila svou magickou sílu.

Já: Pohřeb byl hrozný. Konečně jsem brečela. Oj. Jen tak dál. Přece jen mám srdce.

Riley: To mě mrzí… Horší, než jsi čekala?

Já: Dlouhá story, ale na pohřbu byl můj ex-boyfriend.

Riley: Cožeee?

Já: Ukázalo se, že on byl ten pravý.

Riley: Eh?

Já: Co jsi to za spisovatele milostných románů? Musím to snad vysvětlovat po lopatě?

Riley: Tvůj ex-boyfriend chodil s tvou nejlepší kamarádkou?

Já: Jo. Použij to ve své Harlekýnce a smiř se s tím.

Riley: A tys o tom nevěděla?

Já: Ne . Ale všichni ostatní očividně ano. Plánovali svatbu. Do prdele.

Riley: Ach, sakra. To je teda fakt odvaha, Becco. Ale on byl stejně kokot.

Já: TAKOVÝ kokot. Přála bych ti ho vidět, jak se natřásal ve své skotské sukni, jako kdyby mu ten pitomý pohřeb patřil.

Riley: Jsou to fakt všichni pitomci, ne? Bývalí jsou bývalými z nějakého důvodu a tak vůbec. Tipuju, že on byl největší blbec ze všech.

Lehce jsem se pousmála a nalila si trochu červeného vína. Pak jsem ho do sebe obrátila, protože, no prostě, teď jsem měla společnost.

Já: Přála bych si jen, abych mohla sbalit kufry a odletět někam, kde je nádherně. Tak se to obvykle v románech dělá, když člověk potřebuje utéct od zasraného ex-boyfrienda, ne snad?

Riley: Já taky. Odebrat se na tiché místo a cvičit jógu. Nebo na seminář pro spisovatele.

Já: To je pro mě spíš rehabilitace. Ačkoliv, na spisovatelský seminář jsem vždycky chtěla jet. Celý den se jen tak bavit a věnovat se svému románu.

Riley: To já taky. Celý den psát. Začátek románu člověk vždycky vidí přes růžové brýle. Jeden druhého se nemůžete nabažit, potom spolu strávíte tolik času, že už se na sebe nemůžete ani podívat.

Já: Och, to máš naprostou pravdu! Já jsem své první kapitoly milovala, ale potom jsem dorazila doprostřed příběhu a jsem prostě jako… uf.

Riley: Přesně! Ten utahaný, podělaný prostředek. Já teď s tím svým nedokážu ani začít.

Já: Ten utahaný, podělaný prostředek… Připomíná mi to přesně můj vztah s tím-jehož-jméno-se-nesmí-vyslovit.

Riley: Tvůj ex je… Voldermort?

Já: Ne. Voldermort by znamenal vyšší úroveň, to mi věř.

Riley: Souhlasím a naprosto chápu. Možná proto chci psát romantické příběhy, ať se můžu uzavřít do svého vlastního šťastně a spokojeně až do smrti.

Já: Pozor na vyzrazení zápletky! Ne všechny příběhy končí tím šťastně a spokojeně až do smrti. Ve skutečnosti se mnohem častěji stává, že tomu tak není.

Riley: Bah, planý poplach. Já šťastné konce žeru.

Konverzace plynula dál – i s vínem – a já jsem se dokonce i trochu zasmála; pocit, že celý svět se postavil proti mně, nepatrně polevil.

Další zpráva přišla od Joanny, mé nejbližší kolegyně ze školy. Ptala se, jaký byl pohřeb. Joanna byla jedním z iniciátorů divokých-večírků-pouze-před-svatbou a nedávno jí skončila mateřská dovolená s rozkošným synkem Tatem. Požádala jsem ji, aby za mě odsuplovala výuku dnes, kdy budu na pohřbu, a během mé zítřejší nepřítomnosti.

Odepsala jsem: Díky, žes za mě vzala hodiny. Doufám, že se k tobě chovali slušně. Byl to hrozný den. Nevím, jak návrat do třídy zvládnu.

J: Já vím, děti jsou jako z divokých vajec, protože už se vidí na prázdninách. Je těžké se přizpůsobit jejich energii, obzvlášť když se cítíš mizerně! Můžu za tebe vzít hodiny pár dalších týdnů, pokud si chceš vzít volno?

Na chvíli jsem přestala psát. S výjimkou školních prázdnin jsem ve výuce nikdy nechyběla. Na absenci se pohlíželo s velkou nelibostí, obzvlášť ze strany Ďábelské ředitelky, paní Pender. Za prvé jsem nikdy nepochopila, jak se jí podařilo stát se ředitelkou, zejména s její velmi zjevnou averzí k dětem. Na chodbách po nich štěkala, stěžovala si na hluk na hřišti a fyzicky se odvracela, pokud se k ní nějaký žák náhodou příliš těsně přiblížil. Ve skutečnosti se skoro stejně chovala i k učitelům. Obořila se na nás, když jsme si dovolili na ni mluvit, natožpak upozornit na jakékoliv problémy (z nichž většina pramenila z ní).

Požádat o volno na Raein pohřeb bylo náročné. Zeptala se, jestli to zemřel rodinný příslušník, a přes psací stůl do mě zabodávala přísný pohled. Samozřejmě jsem musela říct, že ne, ale vysvětlila jsem, že Rae byla moje nejlepší přítelkyně. Odfrkla si a zkřížila paže, jako by fakt, že má člověk nejlepšího přítele, byl dětinský názor. Musela jsem ji málem prosit a slíbila jsem, že si osobně zařídím suplování.

Sama paní Pender by umřela, kdyby se musela postavit před třídu plnou dětí. Takže jen kvůli tomu nápadu, že si beru prodloužené volno, by vyletěla z kůže.

Já: Paní P. postihne hysterický záchvat, pokud se nevrátím. Dokážeš si to představit?

Joanna odepsala: Kašli na ni. Ty bys to pro mě taky udělala. Potřebuju víc peněz, když jsem se po mateřské vrátila na částečný úvazek, ale příští dva týdny za tebe můžu odsuplovat.

Odmlčela jsem se.

K hlubokému pocitu viny dřímajícímu v mých útrobách přibyla další vrstva: představila jsem si, jak dětem poklesnou nevinné tváře, až se dozví, že s nimi jejich poslední dny ve třetí třídě základní školy nedokončím. Olivia se určitě na protest rozpláče, Jordan bude novou učitelku každý den tiše tahat za rukáv a dožadovat se mě. Taky jsem pomáhala Jamiemu naučit se zavazovat tkaničky. Navíc, Joanna nebude schopná rozeznat jednovaječná dvojčata Faye a Lilu. Faye potřebovala víc pomáhat než její upovídaná sestra, ale během roku udělala obrovský pokrok. Chtěla jsem jí říct, jak výborně si vedla. Vlastně jsem chtěla říct jim všem, že jsem pyšná na to, co dokázali.

Ztratila jsem však veškerou energii. Byla jsem vyčerpaná. Stěží bych jim dokázala říct, že jsem moc smutná na to, abychom zahajovali den zpíváním naší písničky o číslech nebo že sportovní den, který se měl konat v samotném závěru pololetí, byl zrušen. Představa, jak se snažím vyhrabat z problémů, byla bolestivá, ale ještě horší bylo pomyšlení, že je zklamu. Zaslouží si učitele, který jim uspořádá krásnou oslavu konce školního roku, tak jak jsem to obvykle dělávala já.

Joanna pro ně připraví pěkný odchod na letní prázdniny. Mimo to, jak sama řekla, bude ráda za ty peníze. Tím, že se stáhnu do ústraní a nechám si svůj smutek pro sebe, bych jim všem udělala laskavost.

Uvědomila jsem si, že odepisuju, že si skutečně vezmu na nějakou dobu volno. Dala jsem si další hlt vína a opřela se; tělo mi zaplavila úleva. Paní Pender pošlu ráno e-mail. To bych mohla udělat. Joanna měla pravdu, ať si trhne. Nepřináší nic než trápení, už jen svou každodenní přítomností.

Když jsem teď učinila zásadní rozhodnutí, mohla jsem své síly soustředit jinam. Opřela jsem se a otevřela sociální sítě.

Klikla jsem na Drewovy sociální kanály. Neudržovali jsme přátelství přes sítě, vlastně jsme se ani nepřátelili v reálném životě, takže jsem z jejich obsahu nemohla moc vyčíst. Nicméně, v lednu si ho někdo označil a vytvořil odkaz na jeho profil. Při podrobnějším zkoumání jsem si uvědomila, že je tam v pozadí Rae, oblečená do krátkých černých třpytivých šatů a v ruce drží skleničku šampusu.

Rae mi říkala, že na Silvestra pravděpodobně zůstane doma. Místo toho si užívala to, co v příspěvku popsala jako „nejšťastnější Nový rok“.

„Nejlepší chvíle strávené s nejlepšími přáteli.“

Povzdechla jsem si.

Nemůžu strávit další dva měsíce tím, že budu sama sebe mučit projížděním sociálních sítí. Dolila jsem si skleničku a otevřela Rileyin poslední e-mail s několika úvodními kapitolami jejího nového románu, abych se rozptýlila.

Snažila jsem se silou vůle přimět, abych četla slova a nechala se jimi unést, tak jako tomu bylo v případě první Rileyiny knihy. Ale prvních pár odstavců se mi prostě zdálo nezajímavých. Hlavní hrdinka měla údajně přísahat, že po řadě nepovedených vztahů už v životě nechce muže ani vidět, že se bude soustředit na svou práci, ale působila dojmem, že je nafoukaná a poněkud zoufalá.

Chudák Riley. Věděla, že to nefunguje. Ze stránek jsem vycítila napětí a obavy z termínu odevzdání.

Jak jsem narážela na její překlepy, myšlenky se mi rozběhly na všechny strany. Přemýšlela jsem, jestli se Raein a Drewův románek dramaticky vyvíjel. Možná ho Rae zpočátku odmítala, protože věděla, jak moc by mě to ranilo. Věděla jsem, že Drewovi by to bylo úplně ukradené. Ve skutečnosti se mu asi líbila představa, že mě nasere. Zase.

Vzala jsem do ruky telefon a myšlenky na ně dva jsem setřásla.

Já: Dočetla jsem tvou kapitolu.

Riley: Ani to neříkej. Nenávidíš Jessiku.

Já: Nemůžu říct nenávidím, ale ani ji nemám ráda.

Riley: Já ji nenávidím. Proč působí jako taková mrcha?

Nádech.

Výdech.

Riley: Omlouvám se, Becco. Nebylo ode mě rozumné žádat tě, abys ten nesmysl četla, když vím, čím si zrovna teď procházíš.

Já: Riley?!