Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Anna a Jiří Kouřilovi, 2025

Illustrations © Adéla Stopka, 2025

Map © Jana Šouflová, 2025

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2025

ISBN 978-80-7588-793-1 (ePub)

ISBN 978-80-7588-794-8 (mobi)

Prolog

Pan Babarig běžel. Jeho odulé nohy v drahých kožených polobotkách nebyly na takové tempo uzpůsobené a vlněný kabát, hedvábná šála a vysoký cylindr už vůbec ne. Po pár desítkách metrů, ztrátě cylindru i důstojnosti to vzdal; chvíli popadal dech a pak se pomalu otočil ke svému krámku se starožitnostmi.

Otřel si hřbetem ruky v kožené rukavici masivní čelo i všechny tři brady a snažil se uklidnit dřív, než ho skolí srdeční příhoda.

Dveře jeho krámku jako by na něj mezi chuchvalci mlagy posměšně pomrkávaly. Mlaga, jak se v Ehzelnu říkalo rannímu mlžnému oparu z magických a alchymistických zplodin, nebyla v ogradenském hlavním městě ničím neobvyklým, její nezvyklá síla však dodávala událostem onoho rána na hrozivosti.

Pan Babarig byl otrlý obchodník, který se štítil máločeho. Kupoval a prodával i věci, jichž se jiní nechtěli ani dotknout a z nichž většina nebyla tak úplně legální. Jen tak se nezalekl rizika kletby spojené s předmětem, o který měl zájem, nezastavila ho krvavá historie ani pletky s černou magií.

Ale to, co se u něj toho na konec léta překvapivě chladného rána stalo, ho vyděsilo k smrti. Někdo, tedy spíš něco právě ukradlo jednu z nejcennějších věcí, která se v jeho krámku nacházela. Nějakým způsobem to překonalo všechna drahá bezpečnostní opatření od nejlepších mágů ve městě a následně beze stopy zmizelo. Vlastně ne tak docela. V krámku zůstal divný pach zkažených vajec a doutnajícího zla.

Právě ten nelibý puch vyvolal v panu Babarigovi hrůzu, která sevřela jeho vnitřnosti jako železná pěst a přinutila ho ke zbrklému úprku. Znal ho. Už ho cítil při třech různých příležitostech v obchodech svých dobrých přátel.

Všichni tři byli po smrti. Zemřeli náhle a nehezky, pár dní za sebou.

Panu Babarigovi prolétlo hlavou, že místo do zabezpečení obchodu měl investovat do vlastní ochrany – i když pokud by proti podivnému zloději fungovala stejně chabě jako bezpečnostní opatření, která zakoupil, nejspíš by mu k ničemu neposloužila.

Pořád cítil, jak se mu strachy svírají vnitřnosti. Ne, tohle sám nezvládne. Pan Babarig neměl dobré zkušenosti s četnictvem. Ještě nikdy nikoho ze strážců zákona dobrovolně nevolal. Dnes to bude poprvé. Odchytil sousedovic Leška, vrazil klukovi do ruky stříbrnou půlkorunu s tím, ať upaluje na nejbližší četnickou stanici a „nenechá se odbejt, dokud s ním nepůjde někdo z obdarovanejch“. Poté pan Babarig zamkl roztřesenýma rukama krám a odporoučel se do nedaleké nálevny, kde si koupil velkého panáka jalovcové a na jeden hlt ho vypil.

* * *

Netrvalo dlouho a do nálevny Zlatý kaštan vešly dvě postavy v šedozelených uniformách. Pan Babarig zvedl skelný pohled od stolu a pokusil se na ně zaostřit.

„Dobrý den, mluvím s panem Babarigem?“ otázal se jeden ze strážců zákona. „Jste majitel toho vykradeného starožitnictví?“

Pan Babarig chvilku přemýšlel, jestli jsou četníci skutečně dva, nebo jenom vidí jednu osobu dvakrát. Než se totiž Leško vrátil zpátky, stihl si obtloustlý starožitník koupit další dvě rundy. Ruce se mu už netřásly, zato nohy začínaly být nejisté.

„Vy jste od četníků?“ zeptal se celkem zbytečně.

„Ano. Já jsem strážmistr Felser, zde můj velitel, pan vrchní strážmistr Schickentanz. K vašim službám.“

Mladý strážmistr měl hladce oholenou tvář a uniforma mu seděla, jako by se v ní narodil. Měl zvláštní oči, modré s odleskem do fialova. Staršímu prošedivělému četníkovi se pod koženým opaskem klenul kulatý pupek – rozhodně o dost menší, než jakým se pyšnil pan Babarig – a na rtech částečně schovaných pod úctyhodným, pečlivě navoskovaným knírem stále pohrával lehký úsměv.

„Při vší úctě, pánové, potřebuju někoho v krizelnu,“ zkonstatoval pan Babarig, jakmile jeho krví podlitá a jalovcovou nalitá očka skončila s prohlídkou dvojice. „Vy dva jste mi k ničemu.“

„On ale říkal, že patří k obdarovanejm!“ ukázal Leško na strážmistra Felsera, jako by na něj chtěl žalovat.

„Nevěř tomu, co ti kdo nakuká, Leško,“ zchladil chlapce starožitník. „Každej ví, že obdarovanci nosí krizelny. Musej. Abysme je poznali od normálních lidí.“

„Opatrně, pane Babarigu,“ promluvil varovným tónem vrchní strážmistr Schickentanz a náznak úsměvu se z jeho tváře okamžitě vytratil. „Neurážejte mého kolegu.“

Naopak strážmistrovi zacukaly koutky v kyselém úšklebku, ale na slova svého nadřízeného nijak nereagoval. „Jsem mág, pane Babarigu. Jestli na sobě mám nebo nemám krizeln, o mých schopnostech skutečně nerozhoduje.“ Poklepal na šarlatovou pásku se stříbrným odznáčkem na pravém rukávu uniformy – právě ta páska symbolizovala jeho neobvyklou moc a zařazení. „Nemám žádnou povinnost nosit tradiční oděv.“

„Ta povinnost už neexistuje víc než sto let,“ dodal vrchní strážmistr tvrdě. Pak se otočil k Leškovi, který rozhovor tří dospělých sledoval s nejistotou v očích, a podstatně laskavějším tónem dodal: „Takže ano, Leško – nevěř tomu, co ti kdo nakuká.“ Poté mu vtiskl do dlaně další půlkorunu a chlapci zasvítila očka. „Utíkej domů, hochu.“

Kluk poslechl. Pan Babarig se nadále mračil na strážmistra Felsera a jeho chybějící krizeln. „Starý dobrý časy,“ zavrčel.

„Při vší úctě, pane,“ řekl mág tónem, v němž nebylo úcty, ani co by se za nehet vešlo, „pochybuji, že je pamatujete.“

Starožitník a čaroděj se navzájem změřili nevraživými pohledy.

„Povězte nám, pane Babarigu, co se přihodilo ve vašem obchodě, že si to vyžaduje pozornost četnictva,“ vložil se do očního souboje Schickentanz.

„Byla to loupež,“ odpověděl starožitník.

Strážmistr Felser vytáhl z kapsy malý zápisník a tužku. „Měl jste obchod zabezpečen?“

„Ano, dokonce pomocí těch vašich čárymár,“ řekl pan Babarig nerudně. „Ale ten zloděj… nějak všechna zabezpečení obešel. Vůbec se nespustila. Prostě jsem jenom viděl, jak se otevřela ta vitrína – sama od sebe – a to, co v ní bylo, vyletělo ven. Letělo to vzduchem… prorazilo díru ve vchodových dveřích… a zmizelo.“

„Rozumím,“ přikývl strážmistr Felser, zatímco hrot jeho očarované tužky škrábal do vznášejícího se zápisníku.

V panu Babarigovi ten pohled vyvolával nepříjemné vzpomínky. Naprázdno polkl. „Ocenil bych, kdybyste si ty svoje pouťový triky nechal od cesty.“

„Chtěl jste obdarovaného, poslali jsme k vám obdarovaného,“ pravil vrchní strážmistr Schickentanz klidně. „Pojďme, prohlédneme si místo činu a snad přijdeme na to, co se stalo.“

Starožitník zavrtěl hlavou. „Já se tam nevrátím. Cítil jsem… ten smrad. Úplně stejnej jako v obchodě starýho Kígla, Wegenera a paní Olannei. Ze všech tří už jsou nebožtíci a já nehodlám bejt čtvrtej.“

Po hladce oholené tváři strážmistra Felsera přelétl stín. „Co přesně vám bylo ukradeno, pane Babarigu?“ Jeho tón byl najednou mnohem vážnější.

„Smaragdovej náramek,“ odpověděl starožitník a snažil se nedat najevo, jak moc ho změna mágova chování vyděsila. „Ve stříbře. Vedu si záznamy o všech předmětech, které mám v obchodě, je tam i nákres.“

„Ukažte nám ty záznamy,“ požádal strážmistr.

„Nemůžu. Už jsem řekl, že se do toho obchodu nevrátím, protože nechci umřít,“ zavrtěl hlavou starožitník.

Mág si povzdechl a promnul si čelo. Než stihl reagovat, ozval se znovu klidný hlas vrchního strážmistra Schickentanze: „Pane Babarigu, ujišťuji vás, že vám při návratu do obchodu nehrozí žádné nebezpečí. Je v mém zájmu zajistit, aby se vám nic nestalo. Strážmistr Felser je trénovaný čarolap. Postará se o vás. Pokud máme zjistit, kdo u vás kradl, musíme na místo činu.“

Starožitník chvíli přemýšlel, prohrábl si kapsy, aby zkontroloval, kolik má peněz, poté luskl prsty na vrchního a vyžádal si od něj celou láhev se zbytkem jalovcové. Pak se z ní zhluboka napil, postavil se na teď už značně vratké nohy a zahlásil: „Tak dobře. Můžem, lapičare.“

Felser zakoulel očima, jinak však nereagoval. Nejspíš s tím měl co dělat významný pohled vrchního strážmistra.

* * *

Mlaga nad Ehzelnem se konečně začínala trhat a na červené střechy zasvítilo dopolední slunce. Po Rudohlavecké ulici se rozjely první vozy koněspřežné dráhy, majitelé obchodů na Caletné i Lomené stahovali rolety a rozkládali přede dveřmi ukázky svého zboží. Společně s otevřením městských bran se z chudinské čtvrti dole u řeky začali na svá obvyklá místa na rozích ulic a schodech chrámů předsvětních bohů trousit žebráci.

Také Horní náměstí, po němž v doprovodu dvou četníků kráčel pan Babarig, začalo ožívat. Starožitník zachrastil svazkem klíčů, odemkl dveře narychlo opuštěného krámku a gestem ruky naznačil svému doprovodu, aby šli dál – ideálně dřív, než si jejich přítomnosti všimne někdo z jeho známých či zákazníků. „Tak račte, pánové.“

„Já počkám venku,“ oznámil Schickentanz a vytáhl z kapsy svrchníku elegantní vyřezávanou dýmku. „Jen se čiňte, Felsere.“

„Rád,“ odpověděl mág a vstoupil dovnitř. Panu Babarigovi se nelíbilo, že ten normální četník zůstal venku, a už vůbec se mu nelíbil způsob, jakým si ten zatracený obdarovanec prohlíží jeho obchod. Měl pocit, že ho hodnotí, že snad počítá i zrnka prachu, která se leskla ve světle slabých paprsků slunce.

Nemohl uvěřit tomu, že dobrovolně zavedl četníka – a navíc jednoho z obdarovanců – do svého krámku. Velká část jeho zboží by mohla strážmistra Felsera zajímat víc, než bylo zdrávo. Pan Babarig však nepochyboval, že mág jeho ne zcela legální poklady neobjeví, protože jsou dobře schované a ještě líp chráněné. Z odhalení skutečné povahy svého obchodování strach neměl.

„Cítíte ten pach?“ zeptal se strážmistra, aby prolomil nepříjemné ticho.

„Je tu trochu zatuchlo,“ odtušil mág.

„No dovolte!“ rozdurdil se pan Babarig okamžitě. „Můj krámek patří k nejlepším starožitnictvím v celé Ogradeně. Málokdo si může dovolit provozovat podnik na tak lukrativním místě, jako je Horní náměstí! Prý zatuchlo… Čichejte sakra pořádně! Je to tu cítit zkaženými vejci a sírou!“

Strážmistr Felser se pousmál. „Ať jste tu cítil cokoliv, pane Babarigu, už je to pryč. Zajděte pro knihu se záznamy o zboží, prosím, chci vidět ten náramek.“

Pan Babarig protočil oči v sloup a nesouhlasně mlaskl, přesto přešel k pokladně a vytáhl zpod ní těžkou knihu. Chvíli v ní listoval, než našel správnou stranu. „Tady – prosím. Stříbrný náramek se smaragdy, číslo položky 5788. Odhadovaná cena sedm tisíc zlatých. A zde věrný nákres.“

Mág se naklonil nad knihu a přejel prsty po obrázku. „Jste si jistý, že to byl právě tenhle náramek?“

„Samozřejmě. Myslíte si, že neznám svý zboží? Poslyšte, strážmistře, že je to jeden z těch vašich čarodějnickejch náramků, co vám pomáhají dělat kouzla?“

„Ptáte se mě, jestli je to usměrňovač?“ povytáhl obočí mág a pan Babarig téměř vzrušeně přikývl. Jeho nadšení však velmi rychle opadlo poté, co strážmistr Felser zavrtěl hlavou.

„Jistěže není. Usměrňovače jsou velmi složitá zařízení, jejichž fungování je i pro většinu obdarované komunity záhadou, takže bych se nedivil, kdybyste nepoznal kopii od originálu. Ale tento náramek… ten nemá s usměrňovačem společného vůbec nic. Usměrňovač by musel být mnohem masivnější, v silném kovu by byl zataven jediný velký smaragd, nikoliv několik menších.“ Mág na starožitníka upřel zkoumavý pohled. „Navíc… pokud by to byl usměrňovač, nesměl byste ho mít ve svém obchodě, že ano?“

„Jistě,“ zahučel pan Babarig. „To bych nesměl.“

Strážmistr přikývl a přešel k vitríně, v níž ještě před několika hodinami ležel na sametovém polštářku ukradený náramek. Přejížděl rukou po vnitřní straně skla, mezi špičkami prstů mu při tom poskakovaly bledě modré jiskřičky. „Ne, skutečně se nejedná o usměrňovač. Troufám si však tvrdit – vlastně jsem si tím úplně jistý –, že byl ten náramek magií přímo nacucaný.“

„Nepovídejte,“ řekl pan Babarig rádoby nezúčastněně a sledoval, jak pod rukávem četnické uniformy září Felserův vlastní, opravdový usměrňovač. „To jsem netušil.“

Fialkové oči ho probodly pohledem. „Nehrajte to na mě, Babarigu. Náhodou vím dobře, co jste zač. Není to poprvé, co jste chtěl protizákonně prodávat očarované předměty. A nejspíš to nebyl jediný kouzly nasycený exemplář ve vašem obchodě. Nevolal byste četnictvo – a už vůbec ne čarolapa –, kdybyste si nebyl jistý, že vám jde o život. Určitě tušíte, že pokud tady uděláme prohlídku, najdeme dost důkazů na to, abychom vás zavřeli na nepříjemně dlouhou dobu.“

„Žádná doba ve vězení není příjemná. Ale ujišťuju vás, že moje svědomí je čisté,“ dodal starožitník sebevědomě.

Mág stiskl rty a přešel k pultu s pokladnou. Pan Babarig sledoval jeho dlouhé prsty, jak opatrně přejíždí po starém dřevě. Hledaly škvíru, tajné tlačítko, skrytý vstup. Bylo mu jasné, že strážmistr Felser už pravděpodobně vycítil sílu kouzel a kleteb ukrytých v jeho starožitnostech. Nejspíš už tušil i existenci tajného skladu ve sklepě, kde měl starožitník uloženy ty nejcennější kusy. Dokud ale nepřijde na to, jak se do něj dostat, bude to slovo proti slovu. Nemá žádný důkaz. Dokud jsou dveře zavřené, nebude zavřený pan Babarig.

Musel se usmát, když viděl, jak strážmistr Felser tápe, jak se marně snaží strhnout oponu, za níž se ukrývají důkazy. Zabezpečení sklepa mu zajistil ještě starý Moreau, za Lasavierových časů. Tehdy nebylo obvyklé, aby obdarovanci pracovali pro obyčejné lidi, ale pan Babarig měl konexe. Moreau hodně riskoval, když za zády svého černokněžnického pána oplétal starožitníkův tajný sklad ochrannými kouzly. Kdyby to ale neudělal, riskoval by mnohem víc, ušklíbl se pro sebe pan Babarig a zavzpomínal na všechnu tu špínu, kterou mohl o rodu Moreau na správných místech v případě potřeby vytrousit.

Ozvalo se tiché plop. Ten zvuk byl panu Babarigovi nepříjemně známý. Obvykle v něm vyvolal nával vzrušení z prodeje či nákupu nového předmětu. Ale dnes mu při něm přejel mráz po zádech.

„Ale heleme se,“ usmál se strážmistr Felser. „Copak to tu máme?“

Pan Babarig musel popojít dopředu, aby na vlastní oči uviděl to, čemu se zdráhal uvěřit.

V podlaze kousek za pultem zela obdélníková díra, v níž bylo vidět schodiště prudce klesající kamsi do znepokojivě černé tmy. Zdola vanul chlad a nezaměnitelná vůně staré magie. Zatracenej obdarovanec! Jak je možný, že se mu podařilo ty dveře najít a otevřít?

„Ty mizero,“ ulevil si. „Otrapo. Kozodrbe!“

„Važte slova, pane Babarigu. Nebo vám k neoprávněnému držení a prodeji magických předmětů napařím ještě urážku veřejného činitele. Musel jste přece vědět, že ve chvíli, kdy vám do obchodu vleze obdarovaný, máte po legraci. A přesto jste zavolal četníky a nechal poslat specificky pro čaroděje.“

V hlase mladého mága zněla nevyřčená otázka. Odpověď byla nasnadě, ale starožitník ji odmítal přiznat sám sobě, natož jemu. Promnul si silně opocené čelo.

„Fajn,“ zavrčel. „Některé věci, které prodávám, odporují těm vašim zatraceným regulím. Ale zavřít musíte hlavně toho zloděje. To on zabil tři lidi! Moje přátele a kolegy. A dnes chtěl zabít i mě! Musíte ho chytit, než se vrátí dodělat, co začal.“

„Děkuji za vaše přiznání, pane Babarigu, to lze určitě brát jako polehčující okolnost.“ Zadostiučinění v mágově hlase bylo téměř hmatatelné. „Ale v tom zloději, který sebral váš náramek, se mýlíte. Vaše přátele nezabil on, nýbrž předmět, který kradl.“

„Nerozumím vám.“ Pan Babarig naprázdno polkl, když uviděl, jak mág jen tak ze vzduchu tvoří světélkující pouta.

„Možná by bylo přesnější říct, že je zabila jejich hrabivost,“ pravil strážmistr Felser, zatímco jeho magické okovy obtáčely starožitníkovo zápěstí. „U vás – a to je vaše štěstí – zvítězil nad hrabivostí strach. V tom náramku totiž bylo, stejně jako v broži z obchodu paní Olannei, v náušnicích od pana Kígla a ve sponě do vlasů z krámku pana Wegenera, obsaženo mocné ochranné kouzlo, které znemožňovalo dotknout se ho holou rukou. Vaši kolegové se snažili své zboží zachránit, když jim ho neznámá síla odnášela z obchodu. A žádného při tom pochopitelně nenapadlo použít rukavice. Proto zemřeli. Vy jste utíkal. Proto jste přežil. Jaká škoda, že velkou část zbytku života strávíte za mřížemi.“

„Vyhrožujete mi? Na to pozor, nebo si na vás budu stěžovat u soudu.“ Panu Babarigovi někdo nehrozil prohlídkou vězení zevnitř poprvé. Starožitník se však dosud ze všech obvinění dokázal vyvléknout.

„Spíš konstatuji. Tentokrát spadla klec, Babarigu. Můžete jen doufat, že vás propustí na kauci. I když pochybuji, že po smrti svých společníků najdete někoho, kdo by ji za vás zaplatil.“ V jeho hlase byl znát posměšek. „Pojďme,“ pobídl ho četník přísně a otevřel dveře ven.

„Takže hotovo,“ řekl vrchní strážmistr Schickentanz opírající se o stěnu vedlejší budovy.

„Hotovo,“ přisvědčil Felser. „Tady pan Babarig půjde s námi. Objevil jsem v jeho obchodě tajný sklad zakázaného magického zboží.“

„Ale,“ řekl Schickentanz, vyklepal z dýmky zbytek tabáku a schoval ji zase zpátky do kapsy. „Tak to je tedy nečekaný zvrat událostí.“

„Škoda, že tu není Leško,“ poznamenal pan Babarig a s obtížemi si spoutanýma rukama nasadil na hlavu cylindr. „Aspoň by viděl, jak to dopadá, když si jeden zavolá na pomoc takzvané strážce zákona.“

„Nikoliv, viděl by, jak to dopadá, když jeden porušuje zákon o prodeji a přechovávání magických předmětů,“ opravil ho strážmistr Felser a gestem mu naznačil, že má opustit obchod. Poté pečlivě zavřel dveře, pomocí magie je uzamkl a klíčovou dírku přelepil tenkou papírovou páskou s četnickou pečetí.

Mlaga nad Ehzelnem se už úplně roztrhala, nebe nad červenými střechami knížecího paláce bylo blankytně modré. Slunce se opíralo do tmavě zelených listů javorů, pronikalo mezi nimi na dláždění Horního náměstí a barvilo krystalky křemene v žulových kostkách do zlatova. V ogradenském hlavním městě to vypadalo na velmi příjemný, pozdně letní den.

KAPITOLA PRVNÍ
Nechtěný dar

Přestože dosud není zcela jasné, jakým způsobem se magické nadání dědí, jeho pokrevní přenosnost je zjevným faktem. Obdarovaní zkrátka plodí obdarované, a to i v případě, že své potomky počnou s partnerem bez jediné kapky magické krve v celé genealogii. Výjimky z tohoto pravidla existují, jsou však asi stejně vzácné jako sněhová bouře uprostřed ogradenského léta.

Gregorij Kaprščik,

Tajemství Daru čarodějného, svazek prvý

Většina měst má dva druhy nezvaných obyvatel ztrpčujících život počestným občanům – holuby a krysy. Tato zvířata dokázala najít ve špíně rychle se rozrůstajících měst skryté výhody, které jim umožnily rozvíjet se, množit se a šířit plejádu nepříjemných nemocí provázených vyrážkou, dráždivým kašlem a příležitostně smrtí.

Většina měst má své holuby a krysy. Ragga měla krkavce. Producírovali se po jejích dlážděných ulicích, vířili šedivý městský prach démonicky černými křídly a s drzostí sobě vlastní doráželi na všechny ctihodné raggské občany, kteří si z tržiště odnášeli něco dobrého k snědku.

Raggští krkavci byli pýchou i prokletím města. Značně přemnožení, přespříliš navyklí na lidi a někteří tak tlustí, že se sotva odlepili od země. O to více bil do očí městský znak, který zobrazoval dvojici podstatně elegantnějších a štíhlejších příslušníků onoho ptačího druhu. Těžko uvěřit, že jej kdysi načrtli právě podle oněch ušmouraných kolébajících se příšerek, které jistý básník původem z města pohrdavě nazval parodií na ptactvo.

Ale vůbec nejhorší na krkavcích je, jak jsou zatraceně hluční, pomyslel si čerstvě probuzený chlapec a schoval kudrnatou hlavu pod polštář. Toho rána se mu jeden páreček usadil na parapetu a už hodinu před svítáním začal se svým koncertem.

A nedal si pokoj. Byl slyšet i přes polštář na hlavě, dokonce i když se chlapec otočil na druhý bok. Pravda, když se otočil na břicho, možná to bylo trošinku lepší, ale k smrti nerad spával na břiše, takže tak nevydržel dlouho. Nakonec naštvaně mrsknul polštářem na zem a posadil se na posteli. Tmavé kučery měl po noci nepříjemně zacuchané, což ho nepotěšilo – máma se ho nejspíš bude snažit donutit, aby si je rozčesal. Tento proces považoval za stejně bolestivý jako zbytečný, ale máma si nedá pokoj, protože dneska je přece velký den. Pro něj osobně byl ten den především pěkně děsivý.

Chlapec se jmenoval Još Vaněvski a toho dne se měl stát mágem.

Když o tom tak přemýšlel, neměl zrovna na výběr. Oba jeho rodiče patřili k obdarovaným a šance, že se dvěma mágům narodí dítě bez esence, byla – jak si sám spočítal díky svým znalostem biogenetiky a pravděpodobnosti – necelé jedno procento. Mohlo se to stát. Ale kdyby se to stalo, tak se to určitě nestane někomu, jako jsou Roxana a Alexej Vaněvští, jedni z nejmocnějších a nejproslulejších čarodějů v celém knížectví, hrdinové dvou válek a vzory pro celou nastupující generaci mágů.

Dřevěné dveře Jošova pokoje zavrzaly a otevřely se.

„Jošte Maxmiliáne Vaněvski, koukej vylézt z té postele, než tě z ní vytáhnu sama!“ zahlásila vysoká černovlasá žena. Jošova matka působila díky ostrým rysům obličeje a neuspořádané hřívě tmavých kudrnatých vlasů na první pohled přísně a trochu divoce, v modrošedých očích jí však svítily laskavé hravé ohníčky.

Přesto oslovení celým jménem nevěstilo nic dobrého. Jestli Joše něco dovedlo znepokojit víc než oslovení „Jošte“, pak to bylo „Jošte Maxmiliáne.“ Vždycky to znamenalo, že něco provedl. Nebo se dělo něco nepříjemně důležitého.

„Ještě chvilku, mami,“ plácnul sebou zpátky do postele. Už ve chvíli, kdy si přitáhl přikrývku až po bradu, cítil, jak sjíždí zase dolů, pak se zvedá do vzduchu a elegantním obloukem přistává složená na vyplétaném křesle v rohu místnosti.

„Žádnou chvilku,“ řekla máma nekompromisně a upravila si na zápěstí svůj usměrňovač. Široký náramek s velkým smaragdem lehce světélkoval. „Dole je snídaně, a jestli si nepospíšíš, tvoje sestry ti ji snědí do posledního drobečku.“

„Myslel jsem, že budeme vyrážet později.“ Još se neochotně posadil. Bez vyhřáté peřiny si najednou uvědomil, jaká je v pokoji zima. „Vždyť sotva vyšlo slunce.“

Roxana zalétla pohledem k oknu, za nímž zpoza mraků prosvítaly první sluneční paprsky. „Tvůj otec si myslí, že jsou teď ty správné povětrnostní podmínky. A že nevydrží dlouho. Nerad by vletěl do bouřky.“

„My vážně poletíme?“ vyvalil Još oči a prázdný žaludek se mu trochu zhoupl.

„Šel bys radši pěšky? Jen pěkně šetři nohy, budeš je ještě potřebovat. Nekoukej na mě tak, vstávej. Holky jsou už nachystané.“

„Ony jedou taky?“ zaúpěl. Jeho podrážděný žaludek provedl další otočku. Začínala ho pálit žáha. Tenhle den je vážně čím dál lepší.

„Ovšemže jedou, přece by si nenechaly ujít větroplavbu. Co se tváříš, jako by ti uletěly včely? Přece se chceš se sestrami rozloučit, vždyť je neuvidíš až do Světlodaru,“ připomněla mu máma.

„Trochu jsem myslel, že se s nimi rozloučím už doma,“ povzdechl si a spustil bosé nohy na zem. Dubová podlaha jeho pokoje byla ještě studenější než vzduch. Još neměl rád zimu. Jak chladná jsou asi rána v brünburském lyceu pro mágy? Nejspíš dost. Napadlo ho, že kdyby Brünburg ležel níž než na studené náhorní plošině uprostřed Holberských výšin, těšil by se tam mnohem víc.

„Je mi jasné, že nechceš, aby tě znervózňovaly, Joši, ale babička nemá čas na hlídání. A nechat je doma samotné nemůžeme, protože by nám zbořily dům,“ vysvětlila máma. Pak se k němu sehla a políbila ho na čelo. „Neboj, bude to všechno v pořádku.“

Još ji krátce objal, s hlubokým povzdechem vstal a zamžoural do ranního světla, což neuniklo jeho matce. „Koukej si nasadit brýle. Máš moc hezké oči na to, abys je pořád mhouřil,“ prohlásila a rychlým krokem se vydala z pokoje.

„No jo,“ zahučel, po paměti na nočním stolku nahmatal kovové obroučky a nasadil si je na nos. Obraz okolního světa byl najednou o něco ostřejší. Ne však o tolik, aby to Joše donutilo nosit je trvale.

Vrzavé dveře za mámou zaklaply a Još si brýle zase sundal. Přešel k proutěnému křeslu, na kterém ležela složená přikrývka, vzal ji a hodil zpátky na postel. Na rozdíl od mámy k tomu ještě nemohl použít kouzla.

Pod přikrývkou Još našel oblečení, které mu máma večer přichystala. Popadl košili a rychle si ji přetáhl přes hlavu. Košile byla světle modrá, s téměř nepatrným fialovým odleskem a máma Jošovi tvrdila, že mu ladí k očím. Još pohledem do zrcadla ve dveřích skříně zhodnotil, že mu možná ladí k očím, ale docela se pere s nazelenalým odstínem jeho pleti. Necítil se zrovna dobře a při představě, že se bude muset nalodit na tátův vzdušný koráb, se jeho lehká nevolnost způsobená nervozitou ještě zhoršila.

Oblékl si i krátké vycházkové kalhoty se širokými nohavicemi, v nichž vypadal ještě drobnější a neduživější než obvykle, zvlášť když k nim zatím neměl podkolenky, které by alespoň částečně schovaly hubená lýtka. Úplně ledové nohy nacpal do domácích trepek s výstelkou z ovčí vlny. Z pootevřené skříně na něj pořád zíral obraz jeho vlastního mírně vyděšeného obličeje. Još se natáhl a dveře skříně dovřel, aby se na sebe nemusel dívat.

Na svém vzhledu ostatně neshledával nic pozoruhodného, podobal se většině lidí z Raggy. Prostě jen kudrnatý tmavovlasý kluk, malý a drobný na svůj věk, se špičatou bradou a dlouhým nosem. Jeho pleť vždycky působila krapet nezdravě – kombinace mámina extrémně bledého odstínu kůže a tátovy bronzově hnědé toulavecké pleti v Jošově případě nedopadla dobře.

Snad jedinou zvláštností jeho obličeje byla barva očí. Još měl to, čemu se v celém Pětizemí přezdívalo čarodějovy oči – jeho duhovky byly jasně fialové. Takoví lidé měli oplývat mimořádným magickým nadáním, ale Još věděl, že je to jen pověra. Ve svých knihách o biogenetice četl, že čarodějovy oči ve skutečnosti představují původně vzácnou barevnou mutaci, která je u rodin s magií v krvi rozšířenější oproti běžné populaci, protože mágové měli v minulosti nepříjemný zvyk křížit se jen mezi sebou.

Prostě úplně obyčejný třináctiletý kluk, to byl Još Vaněvski.

Úplně obyčejný třináctiletý kluk, který je ale taky nejstarším dítětem a jediným synem nejslavnějšího mága současnosti. A přesně to Joše poněkud děsilo.

Co se asi stane, až dorazí do Brünburgu? Budou ho s tátou srovnávat? Budou od něj očekávat velké věci, protože je syn Alexeje Vaněvského, hrdiny dvou válek a přemožitele černé magie?

Još si nepřipadal nijak výjimečný ani talentovaný. Rád si četl, bavila ho biogenetika, ale taky staré mýty a dějiny Pětizemí, a rozhodně netoužil být ani válečník, ani lovec černokněžníků. Lákalo ho zkoumat věci do hloubky, svou budoucnost si představoval někde v zatuchlé pracovně na jedné z ogradenských univerzit, kde by mohl přicházet na kloub tajům světa, ideálně o samotě.

Napadlo ho, jak by bylo báječné, kdyby na brünburském lyceu nikdo neznal jeho jméno. Kdyby aspoň po otci nezdědil ty zatracené čarodějovy oči, ještě navíc krátkozraké, kvůli nimž ho matka jako správná léčitelka nutila nosit nenáviděné brejličky. Kdyby radši zdědil tátův malý nos.

S těžkým srdcem se rozhlédl po pokoji. Od doby, kdy byl dost velký na to, aby nespal v kolébce vedle máminy postele, byla tahle místnost jeho královstvím. Svatyní, v níž si mohl neomezeně dlouho číst, přemítat, jen tak sedět v okně a zírat ven na ulici, aniž by ho kdokoliv – kromě krkavců – rušil. Představa, že ten pokoj znovu uvidí až na samém konci Trojsvátí, o Světlodaru, mu nebyla příjemná.

Ale no tak, Joši, přece už nejsi malý kluk, okřikl se. Napadlo ho, že by mohl požádat tátu, aby jeho pokoj kouzlem zamknul. Ani trochu se mu totiž nezamlouvala myšlenka, že sem v jeho nepřítomnosti budou chodit mladší sestry.

Vydal se pomalu po schodech dolů s pocitem, jako by kráčel na svůj vlastní pohřeb. Z kuchyně slyšel rozrušené dívčí hlasy. O něčem živě debatovaly. Povzdechl si. Cítil se mizerně, už teď ho trochu pobolívala hlava a představa, že bude během snídaně poslouchat štěbetání těch dvou, mu náladu nezlepšila.

„Taky jsi tak zvědavá, co je bráchova esence?“ ozvalo se zpoza pootevřených dveří. Još se zastavil uprostřed kroku a přitiskl se ke stěně. Do kuchyně viděl jen tak napůl – Safija a Marga seděly zády ke dveřím zády, takže jeho příchod nemohly zaznamenat.

Otázku zřejmě vznesla Safi, úplně jistý si tím ale nebyl. Dvojčata bylo těžké od sebe rozeznat, i když jim viděl do obličeje, natož zezadu. Jistě, Marga měla o pár palců kratší vlasy než Safi, ale teď je obě měly kvůli očekávané větroplavbě svázané do drdolu. I šaty měly totožné – bílé s červeným proužkem, nabíranými rukávy a širokou mašlí v pase. Dostaly je od babičky Andělyny. Byly šité podle poslední ehzelnské módy a patřily k nim ještě podle babičky „naprosto rozkošné“ vínové větroplavecké čapky s vepředu našitou kovovou kotvičkou.

„To se asi sotva dozvíme,“ odpověděla pravděpodobně Marga.

„Jak to myslíš?“ Još úplně viděl, jak druhá ze sester, nejspíš Safi, zvědavě povytahuje obočí.

„Nó,“ protáhla Marga a Još si představoval, jak na jejích úzkých rtech hraje zlomyslný úšklebek. „Neřekla bych, že brácha přežije čavargy, takže se k rituálu vnitřního plamene nejspíš vůbec nedostane… Takže asi nikdy nezjistíme, jaká je jeho esence,“ dodala s klidem.

Još cítil, jak se mu opotily ruce. Jistěže ho napadlo, že tajemstvím opředenou první fázi přijímacího rituálu nemusí zvládnout, ale až dosud si nepřipustil, že by ji nemusel přežít. Najednou jako by mu někdo vší silou stiskl hrudník a vytlačil z plic všechen vzduch. Před očima se mu zatmívalo. A rozbolel ho žaludek. Strašlivě.

„Já ale nechci, aby Još umřel.“ Znělo to skoro jako vzlyknutí. Teď už si byl naprosto jistý, že mluví Safi.

„Já taky ne, ale tak to v přírodě někdy chodí,“ pravila Marga přemoudřele. „Brünburská škola je jen pro ty nejsilnější. Víš, co je v lesích kolem příšer? Polednic? Harpyjí? Pravlků? Pavouků velkých jako pes?“

„Naši rodiče to přece taky zvládli. A byli stejně staří jako Još. Táta dokonce o fous mladší.“

„Jenže oni jsou hrdinové, Safijo,“ opáčila Marga. „Zato Još je posera.“

Posera. Poslední slovo probralo Joše z mrákotného stavu a mobilizovalo v něm všechen vztek, který se během té konverzace hromadil v jeho nitru. Bez zaváhání vpálil do kuchyně.

„Odvolej to,“ zavrčel. Oprávněná zloba přebila strach a nevolnost.

„Dobrý ránko, brácha,“ pozdravila ho Marga přehnaně sladce. „Zrovna jsme se o tobě bavily.“

„Já to slyšel,“ zavrčel. „Všechno. Koukej odvolat, že jsem posera.“

Pokud byla Marga překvapená, nedala to znát. Ona na sobě nikdy nedala nic znát – což jí Još vždy záviděl. Byla by vynikající karetní hráč. Neměla strach. Nikdy, z nikoho a ničeho. To byla ostatně další věc, kterou jí záviděl – stejně jako ten bohorovný pohled, který mu právě věnovala, a to, jak uměla pohrdavě povytáhnout jen jedno obočí, vždycky levé.

„A nejsi snad?“ zeptala se.

V Jošovi se vzedmula obrovská vlna hněvu, ale ovládl se. Přece se nenechá vyprovokovat. Ne dnes, když má ukázat, že je dost dospělý na to, aby se stal studentem brünburského lycea.

Jenže i když si moc přál být ten dospělejší, klidnější a moudřejší, jeho magie si o tom myslela něco jiného – a tak malý keramický hrneček s čajem, který měla Marga před sebou, zničehonic vybuchl. Ostré prásknutí následované řinčením střepů se mísilo se zděšeným výkřikem Margy, které horká tekutina opařila obličej i ruce.

„Tos udělal schválně!“ zaječela na Joše Safi. „Viděla jsem, jak ses na ten hrnek podíval!“

„Neudělal jsem to schválně!“ bránil se Još, překvapený silou kouzla, které jeho nepřiznaný hněv právě způsobil. „Prostě… prostě se to stalo!“

„Co se to tam děje?“ ozval se z vedlejší místnosti mužský hlas a v Jošovi hrklo. Táta! Až doteď si myslel, že je venku na dvoře a připravuje vzdušný koráb. Zjevně se mýlil.

„Još opařil Margu horkým čajem!“ křikla Safi.

„Cože?“ Otázku následovaly rychlé těžké kroky.

Još se bez váhání otočil jako na obrtlíku a rozběhl se po schodech zpátky nahoru. Teoreticky neměl důvod utíkat. Jeho otec by – navzdory své válečnické minulosti a faktu, že dokázal zabít nepřítele prakticky jediným lusknutím prstu – neublížil mouše, natož svým vlastním dětem. Još, Safi ani Marga od něj nikdy nedostali jediný pohlavek. A to i přesto, že by si ho dle měřítek běžné ogradenské společnosti občas – minimálně v Maržině případě – zasloužili. Táta na ně snad nikdy ani nezvedl hlas, pokud u nich doma někdo křičel, byla to máma.

Důvod Jošova útěku byl prostý – Alexej Vaněvski byl přesvědčen, že se jeho děti musí vzájemně omlouvat za každou křivdu, kterou si způsobily. A Još rozhodně neměl náladu Marze toho poseru hned tak odpustit.

Vběhl do svého pokoje, otevřel okno a jako mnohokrát předtím prolezl vikýřem ven. Domácí trepky na šindelové střeše nepříjemně podkluzovaly, ale zdálo se mu, že je moc chladno na to, aby si je zul a lezl bosky. Když mu však po pár nejistých krocích podjely nohy a hrozilo, že se zabije ještě dřív, než se vůbec vydá na nebezpečnou výpravu do nové školy, přece jen se na střeše opatrně posadil a boty si sundal. Pak to šlo snáz; stačilo pár kroků a přeskočil na balkon vedlejšího domu, odkud už vedla dolů snadná cesta přes letitý popínavý keř, jehož větve obtáčely zábradlí.

Netrvalo dlouho a Jošovy nohy opět schované do klouzavých trepek pleskaly po dlážděné cestě pryč. Nevěděl, jak dlouho hodlá utíkat, zato velice dobře věděl, že by rozhodně utíkat neměl. Srdce mu divoce bušilo. Nechtěl Marze ublížit, ale ani v nejmenším se jí nechtěl omlouvat. Zlobil se – na sestru za ty její řeči, a teď i na sebe, že se mu nepodařilo ovládnout vlastní magii.

Na konci ulice ho málem srazil formanský vůz. Kočí Jošovi zahrozil, ale jel dál. Zato Još zastavil. Musel. Měl pocit, že mu shoří plíce. Doklopýtal na okraj cesty, předklonil se a opřel si ruce o kolena. Vždycky, když hodně rychle běžel (a taky když se nadechl vůně čerstvě rozkvetlých šeříků nebo koření na trhu), dostavil se záchvat kašle následovaný pískáním na průduškách. I dnes se rozkašlal. A tentokrát se u toho málem i pozvracel.

No výborně, Joši, pomyslel si. Jsi posera, a teď budeš ještě poblitej posera. To bude v Brünburgu vynikající entrée.

Jen silou vůle udržel jícnový svěrač uzavřený. Žaludeční šťávy zatím zůstaly na svém místě.

Marga měla nejspíš pravdu – a to ho na tom žralo ze všeho nejvíc. Posera Još Vaněvski. Opravdu měl strach. Z cesty, která ho čeká, ze školy, na kterou má nastoupit, z osudu, který mu byl dán do vínku. Mágové mluvili o lidech, kteří neměli esenci, jako o „neobdarovaných“. Još by se svého „daru“ velice rád zřekl ve prospěch někoho, kdo ho ocení.

Dýchalo se mu podstatně lépe, a tak se o poznání pomalejším tempem vydal na Černé náměstí, kde ho překvapil lampář, který zhášel veřejné plynové osvětlení. Dřív, než si ho muž stačil všimnout, odbočil Još do úzké uličky na Masný trh, prosmýkl se mezi stánky s uzeninami, jejichž majitelé na ně právě vykládali své zboží, a pokračoval do Latařské ulice. Tam popoběhl k zájezdnímu hostinci, obešel ho a vkradl se dovnitř zásobovacím vchodem. Netrvalo dlouho a našel, co hledal – záblesk vlasů zlatých jako zralé obilí, tak neobvyklého odstínu v jeho rodném městě.

Vlasy byly spleteny do obzvláště tlustého copu a cop patřil podsadité dívce o něco starší než Još. Právě táhla ze sklepa obrovský proutěný koš plný kořenové zeleniny. Kulatá líčka jí zrůžověla námahou a pěkné plné rty zatínala soustředěním. Još k ní popoběhl, chytil koš za ucho a pomohl jí ho nést.

„Díky. Neměl bys být už na cestě do Brünburgu?“ zeptala se ho trochu ufuněně, když dovlekli koš ke kuchyni.

„Ještě ty začínej,“ řekl Još. „Můžu ti ukrást jednu ředkvičku?“

„Posluž si,“ pokrčila dívka rameny a přehodila si cop přes rameno. Jmenovala se Helge, a přestože byla téměř o dva roky starší, byla Jošovou spolužačkou – a taky nejspíš jedinou opravdovou kamarádkou. „Přišel ses rozloučit? Nebo jsi měl jenom chuť na ředkvičky?“

„Opařil jsem ségru horkým čajem.“

„Schválně?“

„Jo… teda ne… já vlastně nevím. Neovládl jsem se.“

„Takže ses přišel schovat před výpraskem, uklidnit před omluvou nebo obojí?“ otázala se.

„Obojí.“ Věděl, že nemá smysl Helge posté vysvětlovat, že ho doma žádný výprask nečeká. Helge by to nechápala – stejně jako většina dětí v měšťanské škole, kterou spolu navštěvovali. Helge tam na rozdíl od Joše chodila jen dvakrát, někdy třikrát do týdne, protože musela rodičům pomáhat s chodem hostince. Skoro nikdo se s ní nebavil, protože byla pozadu. S Jošem se zase nikdo nebavil, protože byl až moc napřed. Spřátelili se, když jí vysvětloval pravidla pravopisu názvů ulic.

Teď ho bolestně bodlo u srdce při uvědomění, že s jeho odchodem do Brünburgu tohle přátelství nejspíš skončí.

K čertu s Brünburgem. A k čertu s magií.

Zakousl se do ředkvičky. Byla trochu hořká a štípala ho na rtech, ale snědl ji, protože měl hlad.

„Hlavně se vrať domů včas, ať nezmeškáš odlet,“ poznamenala Helge a už se chystala zase věnovat zelenině. V tu chvíli si ale všimla, jak se Još tváří. Její kulatý obličej naplnilo ryzí zděšení.

„Ty ho chceš zmeškat! Joši! Ty jsi utekl z domu? A jen v trepkách?!“

„Část cesty jsem šel bosky,“ prohlásil, jako by ho to snad nějak ospravedlňovalo. Helge řekla nahlas to, nad čím uvažoval během celého svého zběsilého úprku z domova. Nechtěl se vracet. Nechtěl se omlouvat Marze. A už vůbec nechtěl nastoupit na brünburské lyceum pro mágy. „Můžu zůstat tady?“ zeptal se tiše.

„Joši,“ povzdechla si Helge dlouze. „To nemyslíš vážně, že ne?“

„Mohl bych… mohl bych pracovat u vašich,“ navrhl. Ani nevěděl, kde se v něm ta slova berou, prostě mu najednou přišla úplně přirozená a s každým z nich mu bylo trochu lehčeji u srdce. „Škrábal bych zeleninu a myl nádobí. Naučila bys mě točit pivo. Umím i trochu vařit. A ty bys mohla chodit častěji do školy, kdybyste měli v hostinci o pomocníka navíc.“ Byla to bláhová, ale svým způsobem krásná myšlenka.

Helge si promnula čelo, jako by ji z Joše začínala bolet hlava. „Měl jsi v noci mrtvici – jako můj dědeček Francek?“ otázala se. „Nebo ti faerlenský vrtoleb vyžral ve spánku půlku mozku?“

„Ani jedno,“ pípl Još, který si velice dobře uvědomoval, že je jeho nápad naprosto praštěný.

„Tak to vážně nechápu, jak tě takováhle blbost mohla napadnout,“ řekla Helge. „I kdyby můj otec souhlasil, abys tu pracoval – což by rozhodně neudělal, protože tě nemá rád –, já bych ti rozhodně nic takového nedovolila. Jsi syn Alexeje Vaněvského, Joši. Jsi mág. A jsi chytrý. Nebo jsi aspoň byl – předtím, než ti faerlenský vrtoleb vyžral…“

„Nikdo mi nic nevyžral…“

„… půlku mozku z hlavy. Ty musíš studovat! A ne tady škrábat brambory a točit pivo.“

„Možná by mě bavilo škrábat brambory,“ oponoval Još. „Helge, Brünburg není nic pro mě.“

„To nevíš, dokud to nezkusíš,“ řekla Helge. „Navíc kdyby se ti tam opravdu tak moc nelíbilo, můžeš přece přestoupit. Jsou i jiné školy pro mágy. Některé i blíž. Kolik je jich v celé Ogradeně, deset?“

„Osm.“

„I to je pořád dost,“ mávla Helge rukou. „Víš, co bych za takovou příležitost dala já? Prodala bych duši zásvětním bohům – zatraceně, prodala bych duše celé svojí famílie –, abych mohla na Brünburgu strávit jediný den, Joši. Čeká tě dobrodružství. Uvidíš věci, o kterých se nám neobdarovaným ani nesnilo. Kdyby ses toho vzdal – říkám kdyby, protože to udělat nesmíš –, byla by to svatokrádež. A já bych ti to nikdy neodpustila.“

Pak si k Jošovu mírnému znechucení plivla do dlaní, popadla koš na zeleninu a pokračovala: „Máš dar a musíš se ho naučit používat. Kdybych já uměla kouzlit… tak bych určitě… netahala… tenhle – uf – koš jako nějaký mezek…“

„Počkej, pomůžu ti,“ nabídl se, ale Helge zprudka zavrtěla hlavou a zády se opřela o dveře do kuchyně, aby mohla projít.

„Ani náhodou. Ty si teď hezky nasadíš ty svoje chytrácký brejličky, vrátíš se domů, omluvíš se svojí příšerné sestře a poletíš do Brünburgu,“ pravila a s obtížemi zasunula koš se zeleninou za dveře. Pak se otočila zase k němu. „Tak. Kde máš ty brýle?“

„Tady, prosím,“ zahučel Još a vytáhl je z kapsy. Helge mu vzala kovové obroučky z ruky, vyleštila je cípem zástěry a nasadila mu je na nos.

„A napíšeš mi dopis, až tam budeš. Aspoň jednou za měsíc.“

„Odepíšeš zpátky?“ zkusil to Još.

Helge se zazubila. „Chtěl bys slyšet něco o mém vzrušujícím životě v hostinci? Tady se nic neděje,“ prohlásila a užuž se chystala zmizet ve dveřích kuchyně.

„Možná to nepřežiju,“ zavolal za ní Još. „Cestu do Brünburgu. Možná se vidíme úplně naposledy!“

„Ale prosím tě, tvůj táta přece pilotuje dobře. Uvidíme se o Světlodaru. Měj se, Joši. A napiš mi!“ A zavřela za sebou.

Još osaměl. Chtěl jí vysvětlit, že se nebojí větroplavby, i když rozhodně nepatřila k jeho oblíbeným způsobům přepravy. Měl strach z toho, co přijde potom. Z čavarg – putování krajinou kolem Brünburgu, o jejíž nebezpečnosti svědčilo už to, že se do ní málokdo odvážil bez průvodce a že i poštu sem povětšinou nenosili lidští poslové, nýbrž příslušníci ras podstatně lépe vybavených pro střety s divokou přírodou Holberských výšin.

Sundal si brýle a ještě chvíli koukal na zavřené dveře do kuchyně. Přemýšlel, jaké by to bylo, kdyby mohl s Helge škrábat brambory. Ke své smůle si dovolil to přemýšlení protáhnout o několik okamžiků déle, než bylo zdrávo. Najednou mu kdosi položil na rameno těžkou ruku.

„Už jsem ti říkal, že mi nemáš lozit za dcerou, Jošte Vaněvski,“ uslyšel nezaměnitelný hlas Helžina otce a seznal, že jeho cesta domů bude ještě potupnější.

* * *

I když se k domu Vaněvských vraceli mlčky, Još věděl, že je pan Beckermeier naštvaný. Neměl Joše rád a Još mu to oplácel. Hostinský neměl nic proti mágům – pokud se ovšem drželi dál od jeho domu, a především od jeho dcer. Což Još vzhledem ke svému přátelství s Helge nesplňoval.

Přešli Černé náměstí a zahnuli do vedlejší ulice, na jejímž konci se nacházel Jošův domov, patrová dřevěná vilka, svou niermarskou architekturou naprosto neladící s okolím, navíc obehnaná vysokým kovaným plotem, bohatě porostlým břečťanem.

Plot představoval zákonnou povinnost – všechny domy obdarovaných musely být odděleny od běžné zástavby. Břečťan byl něco jako domácí mazlíček. Šlo o magickou odrůdu, trochu jedovatou a hodně masožravou. Máma mu každý týden nosila z trhů kus čerstvého hovězího. Tvrdila, že když už musejí mít plot, aby svou magií neohrožovali okolí, měl by aspoň vypadat hezky. Dle Jošova názoru největší hrozbu pro okolí představoval právě ten břečťan. Když to mámě kdysi řekl, usmála se na něj a pohladila ho po tváři: „A o tom to je, Joši. O tom to je.“

Dnes Još přemítal o tom, jak by bylo krásné, kdyby se břečťan rozhodl místo pravidelné dávky hovězího sežrat pana Beckermeiera. Nejspíš by nepoznal rozdíl.

„Přišel jsem se s ní jenom rozloučit,“ řekl Još. „Nic víc.“ Byla to lež jako věž, ale pan Beckermeier neznal Joše natolik, aby to poznal.

„Je mi jedno, cos tam přišel dělat,“ odpověděl Helžin otec. „Neměl jsi tam být. Máš štěstí, že jsi z tak vážené rodiny. Jinak bych tě potrestal, jak ti náleží.“

Než stačil Još vymyslet kousavou poznámku o tom, že ani pan Beckermeier není takový blázen, aby vztáhl ruku na mága, zpoza domu vyšel táta. Působil ustaraně a trochu zklamaně. To bylo dost možná horší, než kdyby se zlobil. Još opět cítil, jak se mu nervozitou stahuje žaludek.

„Zdravím, Teodore,“ kývl Alexej Vaněvski na pana Beckermeiera přátelsky. „Je od tebe hezké, žes mi Joše přivedl. I když jsem si jistý, že už byl na cestě domů, viď?“

„Měl by sis toho kluka líp hlídat, Alexeji,“ poznamenal pan Beckermeier a pevněji stiskl Jošovo rameno. „Zase jsem ho načapal, jak se baví s Helge. Nechci, aby se motal kolem mých holek, jasný? Helge o něm pořád mluví. Plete jí hlavu. Vím, že vám mágům mají ženský problém odolat.“ Još cítil, jak mu pomaličku začínají růžovět tváře – konverzace se začínala odvíjet nepříjemnějším směrem, než čekal.

„Ujišťuji tě, že jeho úmysly byly zcela počestné,“ usmál se Jošův očividně velmi pobavený otec.

„Ujišťuješ, ujišťuješ, počestné, počestné – a buch, než se naděju, holka bude chodit s outěžkem,“ ušklíbl se pan Beckermeier. „Já o obdarovaneckou krev ve své rodině nestojím.“

„Jošovi je sotva třináct, Teodore. Na tyhle myšlenky ještě nedozrál,“ řekl táta a Još zcela nepokrytě zrudl. „Ale nemusíš se bát. Dnes odjíždí z města a vrátí se až na konec Trojsvátí. Helžina hlava si od něj bude moct důkladně odpočinout. Joši, pojď, spěcháme.“

Još byl vývojem rozhovoru příliš konsternován na to, aby se pokoušel o další útěk. Když ho pan Beckermeier pustil, se sklopenou hlavou a planoucíma ušima prošel kolem táty a zastavil se na zápraží.

„Na shledanou, pane Beckermeiere,“ neodpustil si.

„Sbohy,“ skoro si odplivnul Helžin otec. Táta ho pozoroval, dokud jeho široká záda nezmizela za rohem. Još by si hrozně přál, aby po něm mrsknul nějakou vypečenou kletbu. Jak si vůbec ten chlap mohl dovolit takhle s tátou mluvit? Vždyť je to národní hrdina!

„Urazil nás,“ poznamenal Još.

„Maličko,“ mávl rukou táta. „Nic, na co bychom nebyli zvyklí. Musíme být k neobdarovaným trochu tolerantní.“

„Myslím, že tolerance schází jemu.“

Já o obdarovaneckou krev ve své rodině nestojím. Ta poznámka Joše rozpálila doběla. Už sám pojem „obdarovanec“ byl urážlivý a v kontextu celé věty to bylo ještě horší. „Ví přece, kdo jsi a co jsi dělal v obou válkách. Neměl by se k nám – k tobě – tak chovat. Vděčí ti za život.“

Táta zavrtěl hlavou. „Teodor Beckermeier přišel ve velké válce o svou první ženu. Nerozlišuje mezi černou a bílou magií, ani mezi černokněžníky a čarolapy. Byla to magie, kvůli čemu jeho manželka zemřela, tak zkrátka nesnáší všechny mágy stejně. Není to tolerantní, ale spravedlivé.“

„Říkal, že kdybych nebyl tvůj syn, tak mě potrestá, jak si zasloužím,“ žaloval Još.

Táta se usmál a v jeho fialových očích se zablesklo. „Tak vidíš. Přece jen je vděčný.“ Još pootevřel ústa, ale dřív než stihl říct další peprnou poznámku na adresu pana Beckermeiera, táta se zeptal: „Můžeš mi vysvětlit, proč jsi utekl? Nějak racionálně?“

„Asi ne,“ vzdychl Još. „Rozhodně ne racionálně.“

Jak moc by se asi táta smál, kdyby věděl, že chtěl v podniku pana Beckermeiera škrábat brambory?

„To jsem si myslel,“ pokýval hlavou táta. „Už to prosím nedělej.“

Nic víc k tomu neřekl, jen pobídl Joše, aby šel dovnitř, a ten se sklopenou hlavou poslechl.

„Je Marga v pořádku?“ odvážil se zeptat, když se za nimi zavřely vchodové dveře.

„Jistěže. Tvoje matka je připravená snad na všechny druhy nehod. Namazala Margu nějakou mastí. Už ani není vidět, že se jí něco stalo“

„To je dobře.“

„Ale stejně by ses jí měl omluvit,“ poznamenal táta. „Zvlášť, když se tak dlouho neuvidíte. Není dobré zůstat rozhádaní až do Světlodaru.“

„Řekla, že jsem posera,“ postěžoval si. Vztek na pana Beckermeiera bledl při vzpomínce na křivdu, kterou na něm spáchala vlastní sestra. „A že nepřežiju čavargy.“

„Tím se mi nepochlubila. To od ní nebylo pěkné. Pak si zjevně omluvu zasloužíš i ty. Ale vyřešíme to cestou, už opravdu musíme zvednout kotvy. Zvedá se vítr.“

Jošovi se pro změnu zvedal žaludek. „Myslím, že měla pravdu,“ pípl tiše, ale táta ho slyšel. Položil Jošovi ruku na rameno a jemně stiskl.

„Neměla,“ prohlásil pevně. Jošovy pochybnosti tím však nerozptýlil. „Pojď. Máma i holky jsou už na palubě a tvoje zavazadla taky.“

Prošli chodbou do kuchyně a z ní na dvorek, na kterém se pár palců nad zemí vznášel tátův vzdušný koráb. Byl tak velký, že vyplňoval prakticky celý dvorek, a Još nikdy nepochopil, jak ho táta dokáže dostat do vzduchu, aniž by poškodil dům, vysokou hrušku rostoucí na rumišti v rohu anebo aspoň část oplocení. Určitě na tom měla podíl špetka šikovné magie.

Marga se Safi pobíhaly po dřevěné palubě, proplétaly se mezi lany, jež společně s plachtovím tvořila důmyslný systém umožňující korábu plout vzduchem s maximálním využitím přirozených větrných proudů a pouze minimálním využitím magie, a neustále na sebe něco pokřikovaly. Marga opravdu nevypadala, že by utrpěla nějaké zásadní zranění.

„Holky, přestaňte a zalezte do podpalubí!“ zavolal táta, když s Jošem vycházeli ze dveří. „Nehodlám vás sbírat po dvorku, je špatný vítr.“

Zatímco Safi bez protestů splnila otcovu žádost, Marga se k tomu neměla. „Já do podpalubí nejdu! Když letím v podpalubí, vždycky bliju!“

„Máma ti dá lektvar proti blinkání,“ řekl táta. „Stejně se podpalubí nevyhneš. Je jisté, že vletíme do bouřky.“

„Žádnej lektvar nechci, smrdí po houbách a já houby nesnáším!“ vztekala se Marga a Još cítil, jak ho z ní už teď začíná bolet hlava. A to je čekaly dvě hodiny letu. V podpalubí. A v bouřce.

Vidíš, pitomče. Kdybys neutíkal, bouřku bychom minuli.

„Pro jednou to přežiješ,“ zchladila Margu máma, která vyšla z podpalubí, a odzátkovala malou lahvičku.

„To teda ani náhodou,“ odpověděla Marga. „To mě radši přivažte ke stěžni!“

„Pro mě za mě,“ ušklíbla se máma a v očích se jí trochu nebezpečně zablesklo. „Do přivázané dostanu ten lektvar mnohem snáz.“

Marga naprázdno polkla, zamumlala něco o tom, že to „riskne bez lektvaru“ a zalezla do podpalubí za sestrou. Máma ji následovala s vítězoslavným úsměvem.

„Až po tobě,“ kývl táta k vratkému provazovému žebříku, jedinému vstupu na jejich vznášející se plavidlo.

Još popošel dopředu a nejistě se vyhoupl na žebřík…

„Proboha, Joši! Ty máš trepky?“

„Cože? Aha. Jo – jo, asi mám,“ potvrdil Još při pohledu na svou obuv. Po zběsilé cestě raggskými uličkami trepky vypadaly docela zbědovaně.

„A kde máš zase brýle, prosím tě? Joši, ty někde jednou necháš hlavu,“ povzdechl si táta.

„Brýle náhodou mám tady v kapse!“ řekl Još rychle.

„Musíš je nosit. Nebo si zkazíš oči a úplně oslepneš.“

„Máma říká, že to není pravda, a máma je léčitelka. A navíc, ty sám už je taky nenosíš,“ dovolil si Još malý protest.

„Protože jsem si nechal oči opravit kouzlem,“ odpověděl Alexej Vaněvski a zdálo se, že už ho konverzace se synem unavuje.

„Mohl jsi je nechat opravit i mně.“

Táta si promnul čelo a zhluboka si povzdechl. „Oko roste do dvaceti let a do té doby je zbytečné pokoušet se o jakékoliv magické zákroky. Tak to říká tvoje máma a, jak jsi správně poznamenal, máma je léčitelka.“ Otočil se k domu, natáhl pravou ruku, na které měl usměrňovač s velikým rubínem, a soustředěně se zadíval do chodby. Než bys řekl švec, zvedl se poryv větru, zavířil chodbou a v podobě malého tornáda se vrátil k tátovým nohám, kde jako poslušný pejsek upustil Jošovy zbrusu nové kožené boty – pochodky. Pak zmizel stejně náhle, jako vznikl.

„Koukej se obout a šup na palubu,“ nakázal táta a dalším kouzlem zamkl dům.

Još svázal boty tkaničkami k sobě a hodil si je kolem krku. „Mně je v těch trepkách dobře,“ zahučel. „Obuju se až na palubě.“ A s pochodkami bimbajícími kolem se pustil po vachrlatém žebříku na palubu.

„Řekni sestrám a mámě, ať se pořádně připoutají,“ požádal ho táta, když vylezl za ním. Još přikývl, ale do podpalubí se nevydal. Díval se, jak táta přechází ke zdobenému kormidlu, shýbá se, aby zpoza něj vytáhl stříbrný řetízek, který s ním byl spojen, a následně si ho připíná k usměrňovači. Tohle byla jediná věc, kterou měl Još na větroplavbách rád – pozorovat tátu, jak pilotuje. Dnes si zřejmě ani to pořádně neužije.

Do plachet korábu se zničehonic opřel vítr a celé plavidlo se rozvibrovalo magií. „Joši, jdi se schovat, tady nahoře to není bezpečné,“ pravil táta klidným, přesto důrazným tónem.

Još zůstal stát. „Promiň, že jsem utekl a že teď vletíme do bouřky. Nechtěl jsem ti zkomplikovat větroplavbu. Já… já vážně nevím, proč jsem to udělal.“

Táta se otočil od kormidla ke svému synovi a maličko se pousmál. „Nic jsi nezkomplikoval, Joši. A teď už konečně zalez.“

Hluboko v tátových fialkových očích jako by zářily odrazy tisíců blesků a Još se skoro zastyděl, když si uvědomil, jakou hloupost řekl. Alexej Vaněvski je živlovládce. Vítr a bouře jsou jeho niterná součást, jeho nejlepší přátelé. Hrozně rád by viděl, jak si s nimi táta obrazně řečeno potřese rukou – ale opravdu to pro něj nebylo bezpečné.

Poklekl k dřevěnému poklopu, pod nímž se skrýval vchod do podpalubí, a konečně se protáhl dovnitř. Máma zrovna pomáhala Marze zapnout kožený bezpečnostní popruh, Safi už byla připásaná vedle ní. Když Još vešel, máma se na něj usmála a sykla něco jako „už bylo na čase“. Očividně nehodlala jeho útěk nijak víc řešit.

„Fuj, ty smrdíš po houbách!“ postěžovala si Marga a odvrátila od sestry obličej.

„Joši, sedni si támhle a připásej se, prosím tě,“ kývla máma k volnému sedátku naproti Safi. Još shodil z krku svázané pochodky, uložil si je pod nohy a posadil se. Když zapínal přezku popruhu, všiml si, jak moc se mu třesou ruce. Doufal, že to sestry nezaznamenaly.

Vzdušným korábem se prohnala druhá vlna magie – dubová prkna začala světélkovat. Još zavřel oči a představoval si, jak táta v tu chvíli pevně sevřel kormidlo a bříška jeho prstů zabubnovala po starém dřevě, jako by se ruce hudebníka rozeběhly po klaviatuře při nácviku etudy. I se spuštěnými víčky před sebou viděl soustředěný výraz, narovnaná ramena a široce rozkročené nohy muže připraveného čelit vzdušným proudům, mračnům a dnes i bouři. Tolik ho mrzelo, že musí být schovaný v podpalubí. Ještě pár vteřin a plavidlo se zvedne do vzduchu, vstříc Holberským výšinám…

„Alexi, počkej ještě!“ křikla máma, které se konečně podařilo zajistit Maržin popruh, ale její muž ji zjevně neslyšel. Do plachet korábu se opřel magický vítr a celé plavidlo se nahnulo na levobok. Máma se taktak udržela na nohou. Několika vratkými námořnickými kroky se s hudrováním přesunula na opačnou stranu podpalubí a klesla vedle Joše.

Koráb se nahnul tentokrát na pravobok. V lanoví nad nimi to zaskřípělo, znovu zaduněl vítr, ještě silněji než předtím – a pak najednou byli ve vzduchu. To Još poznal, protože se mu opět zhoupnul žaludek.

„Já z těch hub budu vážně blejt,“ oznámila Marga okamžik předtím, než se plavidlo vysokou rychlostí rozletělo kupředu. Pak své oznámení potvrdila skutkem.

* * *

Větroplavba nakonec trvala něco přes dvě hodiny. Když v jejích třech čtvrtinách otevřel táta poklop do podpalubí a řekl rodině, že už je venku bezpečno, Još se okamžitě vydal na palubu. Déle by nejspíš pach Maržiných zvratků mísící se s odérem lektvaru proti nevolnosti nevydržel.

„Hlavně nikam nespadni,“ žádala ho máma. „Vidím, jak se ti třepou kolena. A – prosím tě, Joši, proč máš na nohou trepky?!“

„Je mi v nich dobře,“ zahučel Još a vyškrábal se ven. Nazelenalá Marga a znechuceně se tvářící Safi ho následovaly. Přidal do kroku, aby se jako první dostal k tátovi, který stál na zádi, jednou rukou opřený o kormidlo. Měl mokré vlasy a na tváři spokojený úsměv. Byl doslova ve svém živlu – jako by ho ten let omladil a naplnil silou.

„Moc pěkná bouřka. Dokonce jsem ulovil pár blesků,“ pochlubil se Jošovi. To bylo dobře – zásoba blesků znamenala, že doma nemusí nějakou dobu svítit petrolejkami. Při jejich světle se Jošovi mizerně četlo.

No jo vlastně, ale on si to teď vůbec neužije, vždyť nebude doma. Čím se asi svítí v budovách brünburského lycea? Upřímně doufal, že je ta škola, obecně považovaná za jednu z nejkonzervativnějších institucí v zemi, alespoň v tomhle trochu moderní.

„Támhle už je Brünburg,“ ukázal táta na změť červených střech kdesi v dálce před nimi. Vypadaly jako rozsypané dětské kostky. „Myslím město – hrad není vidět, zakrývá ho mrak.“

„Kde vlastně přistaneme?“ zeptal se Još.

„Kousek za Střeščinou,“ odpověděl táta. „Budete muset přejít celé Holberské výšiny, abyste se dostali do školy.“ Još při představě délky čavarg naprázdno polkl. „Neboj, nebude to tak hrozné. S mámou jsme to taky kdysi zvládli.“

„Jenže vy jste byli hrdinové,“ zopakoval Još to, co u snídaně prohlásila Marga. Vzápětí si uvědomil, že kromě jediné hořké ředkvičky, kterou sebral Helge, vůbec nic nejedl. Mámin lektvar proti nevolnosti asi vážně účinkoval, protože konečně dostával hlad.

„Ale prosím tě. Byli jsme stejně vyjukaní třináctiletí špunti, jako jsi teď ty. Za pár dní už si na ten strach ani nevzpomeneš, věř mi.“

„Ty ses ale určitě nebál odjet. Těšil ses tam, jako ostatně všichni normální mladí mágové.“

„Těšil?“ Táta se od srdce zasmál. „Joši, byl jsem vyděšený. Ještě pár dní před odjezdem jsem netušil, že bych vůbec mohl být čaroděj. Moje rodina mě celý život krmila příběhy o nebezpečnosti kouzel. Myslel jsem, že se musela stát nějaká chyba. A když jsem zjistil, že přijímací rituál je pochod přes prokleté hory plné všemožných příšer, byl jsem si naprosto jistý, že se do brünburského hradu nikdy nepodívám.“

To Joše překvapilo. Nikdy ho nenapadlo, že se tak táta mohl cítit – ačkoliv to, že až do svých třinácti vyrůstal u tety Melady v odlehlé rybářské vesnici, samozřejmě věděl. „Takže… ty jsi měl taky strach, tati?“

„Samozřejmě. Je normální mít strach z něčeho, co neznáš. Důležité ale je, jak se k tomu strachu postavíš, Joši. Nesmíš mu dovolit, aby tě ovládl,“ vzal syna kolem ramen. „Jasné?“

Još neváhal, otočil se k tátovi a objal ho. Nedělal to příliš často, ale teď měl pocit, že to potřebuje – a ve chvíli, kdy se vmáčkl do otcovy náruče, se najednou cítil mnohem líp.

„Joši, máma vzkazuje, že bys konečně mohl posnídat,“ ozval se za nimi Safiin hlas. „Sbalila ti s sebou nějaké magaše. Marga ti je chtěla sežrat, ale je jí pořád ještě blbě, takže pěkně ostrouhá.“

Jošovi se po tváři rozlil úsměv, který se jen rozšířil v okamžiku, kdy si všiml Margy. Ta se – úplně zelená – opírala o zábradlí na přídi a zjevně nebyla ve své kůži.

Kousek od Margy právě máma prostírala stůl pevně přišroubovaný k palubě a vybalovala z ranečku sladké placky z bramborového těsta. „Tak honem, Joši!“ mávala na něj. „Pojď si to sníst, než začneme klesat.“

Když si Još sedal ke stolu a máma mu podala samohřejku s bílou kávou, napadlo ho, že to přece jen možná nebude tak hrozný den.

KAPITOLA DRUHÁ
Poutníci vzhůru

„Nastoupit na tu věc? Jen přes mou mrtvolu! Koráby mají plout po vodě, ane létat vzduchem, vy čarodějní blázni!“

Kníže Waldemar III., který opár hodin později tragicky zahynul při pádu zkoně do hluboké rokliny. Jeho tělo nebylo možné vyzvednout jinak než pomocí vzdušného korábu. Byla to jeho první aposlední větroplavba.

Vzdušný koráb rodiny Vaněvských hladce dosedl na čerstvě pokosenou louku nedaleko městečka Střeščina. Louka přetékala vzdušnými koráby různého stáří ivelikosti. Některé právě přistávaly, ty se staženými plachtami vypadaly, že už tu stojí několik hodin – ana všech se to hemžilo mágy. Na mnoha znich Još poznal podle tradičních oděvů izpůsobu mluvy, že se jedná očleny starých rodů, jiní vynikali tím, jak snadno se dala od pohledu rozpoznat jejich esence.

Viděl několik živosejů, knimž se řadila ijeho matka – mágy života prozradily léčitelské symboly na pláštích nebo fakt, že na nich bylo něco zvířecího, cosi, co je spojovalo sživou přírodou víc než ostatní kolem. Mnozí znich ssebou měli ochočené prapodivné tvory, znichž nejobyčejnější byl zřejmě párek krkavců, které si od své matky přebírala stříbrovlasá dívka Jošova věku, nejspíš taktéž budoucí studentka brünburského lycea.

Všiml si izemětepců srunami zdobenými plášti. Bylo tu ipár jedinců, onichž nepochyboval, že musí patřit knitrotvárcům, nejtajemnějším apravděpodobně taky nejnebezpečnějším ze všech obdarovaných. Onitrotvárcích se tradovalo, že mají nejblíže kčerné magii – snad všichni slavní černokněžníci vhistorii Ogradeny byli mágy duše. Podezření na tuto esenci měl Još zejména udvojice vysokých žen se stříbřitě potetovanými tvářemi, které oděny včerných krizelnech prozkoumávaly široké okolí hluboko zapadlýma, naprosto nevypočitatelnýma očima. Nepochybně přijely jako doprovod usměvavé zrzečky, která jim neustále něco štěbetala.

Zdaleka nejvíc si však Još všímal živlovládců, mezi které patřil jeho otec. Právě nositelé této esence při událostech posledních čtyřiceti let– tedy při obou magických válkách, které dramatickým způsobem ovlivnily dějiny Ogradeny icelého Pětizemí – vynikli vbojích proti černé magii nejvíce acelá řada znich byla opěvována jako hrdinové. To mnoha živlovládcům stouplo do hlavy aneustále se předváděli. Iteď Još viděl jednoho ohněpána, který pro pobavení svých potomků adalších dětí vypouštěl do vzduchu barevné plameny ve tvaru všelijakých zvířat. Opodál stojící vododějka jeho výtvory promptně hasila ledovou tříští, která při kontaktu sohněm syčela aměnila se vpáru.

„Podívej, Joši, tamhle máte mít sraz sostatními,“ ukázala máma na severní okraj louky. Uněkolikametrového stožáru, na němž se ve větru třepotala vlajka semblémem brünburského lycea, zlatým lesním drakem vpurpurovém poli, už teď nervózně postávalo několik Jošových vrstevníků.

„Zajdu se tam podívat,“ ohlásil Još vnáhlém záchvěvu hrdinství.

„Nechceš, abychom tě státou doprovodili?“ povytáhla máma trochu překvapeně obočí.

„Tak to ani náhodou!“ zavrtěl hlavou aspustil se na provazový žebřík, který teprve před pár okamžiky táta shodil zpaluby na zem.

„Anasaď si brýle, ať někde nezakopneš!“ zavolala za ním ještě máma.

Mávl nad tím rukou, slezl zkorábu asvižným tempem vyrazil kmístu setkání. Skaždým krokem trochu zpomaloval aztrácel na odvaze, přesto šel dál. Když už se ocitl dost blízko na to, aby viděl jednotlivé obličeje svých budoucích spolužáků, všiml si, že většina znich postává vhloučcích abaví se spolu.

Još naprázdno polkl, sáhl do kapsy pro brýle anasadil si je, jako by doufal, že když to udělá, uvidí něco, co dosud nezaznamenal.

Aopravdu se to stalo – až teď si všiml, že jeden kluk sedí na kameni stranou od ostatních acosi si čte. Vycítil vněm spřízněnou duši.

Jakmile přišel blíž, zjistil, že knížka, nad kterou se kluk sklání, je Stokrát ukradená země: stručná historie Ogradenského knížectví od profesorky Melindy Hajenko, slavné historičky aJošovy nejoblíbenější výzkumnice. Dokonce tak oblíbené, že si Još vystřihl znovin její podobenku aschoval do tajné skrýše vpodlaze pod postelí, kam si od raného dětství ukládal své poklady.

Kluk vypadal, že je naprosto dokonale začtený, aJoš se mu vůbec nedivil. Melinda Hajenko psala neskutečně poutavě atahle knížka byla jednou zjejích nejlepších. Nejspíš proto byla taky tak dokonale vyprodaná, že se ji Jošovi dosud nepodařilo sehnat.

Tak co teď? Má se ho pokusit oslovit? Jestli ten kluk taky ujíždí na Melindě Hajenko, možná by spolu mohli najít společnou řeč.

„To je vážně dobrá knížka,“ odvážil se konečně akluk kněmu zvedl pohled. Měl stejně jako Još fialkové čarodějovy oči abyl taky černovlasý, na rozdíl od něj ale nepůsobil nezdravě bledý ajeho rovné kadeře byly střiženy na krátko. Joše napadlo, že vypadá vpodstatě tak, jak by mohl vypadat on sám, mít víc štěstí azdědit tátovu bronzově hnědou pleť, malý nos akulatou bradu. „Teda… ne že bych ji četl,“ opravil se Još nervózně. Skaždým slovem mluvil rychleji arychleji, ačkoliv se snažil opravý opak. „Ale znám autorku – teda ne že bych ji znal fyzicky, teda osobně, ale jakože… jakože jsem od ní četl jiné knížky, takže… ech, no, prostě čekám, že tahle bude taky dobrá.“

„Je dobrá,“ odpověděl kluk. „Ty máš rád historii?“

Još přikývl. „Moc.“

„Brünburg je proslulý špatnou výukou dějepisu. Proto jsem chtěl radši do Harrstadu nebo Limeně. Ale rodiče tvrdí, že Brünburg je nejlepší,“ povzdechl si chlapec azjevně jen taktak odolal pokušení obrátit oči vsloup.

„To ti moji tvrdí taky,“ pokýval hlavou Još. „Ale nejspíš jenom proto, že tam sami studovali. Ijá bych radši šel někam jinam…“

„Kde bys mohl začít sčistým štítem, co?“ doplnil ho ten kluk avjeho dosud nezúčastněném hlase zaznělo nadšení. „Já taky. Mám už na Brünburgu bráchu, takže si otom můžu nechat leda zdát. Letos navíc… ajéje, už jde.“

Još zvedl hlavu azjistil, že se knim blíží nějaká holka. Přišla mu velmi matně povědomá. Měla medově zlaté vlasy spletené do složitého, až příliš dospěle působícího drdolu, na kterém seděl malý, elegantní, leč nepraktický slaměný klobouček srůžovými květy. Její obličej byl posetý pihami anesla se tak pyšně, že by jí pávi mohli závidět.

„Bruno, ty ses mi už zase ztratil!“ řekla. Měla vysoký hlas aarogantní projev. „Mohl bys na chvilku přestat číst azačít trochu vnímat okolí?“

„Promiň, Rézi,“ zahuhňal Bruno. „Měl jsem rozečtenou kapitolu.“

Holka jménem Rézi se trochu ušklíbla astočila svůj pohled kJošovi, jako by ho hodnotila. Nezdálo se, že by zhodnocení vycházel nějak obzvlášť dobře. „Koukám, že sis našel nového kamaráda.“

„Tak nějak,“ přikývl Bruno aJoš si uvědomil, že se doteď ani nepředstavil. Rézi vypadala, že na to vyloženě čeká. „To je moje sestřenka, Rézi Danbergová. Letos nastupuje na lyceum. ARézi, tohle je…“

„Jsem Još,“ řekl rychle. Zaváhal, jestli by neměl říct celé jméno, ale nakonec uvážil, že bude možná lepší, když si ho nikdo nebude spojovat sjeho slavnými rodiči. Alespoň na chvíli. „Moc mě těší.“

„Já vím, kdo jsi, Jošte Vaněvski,“ uťala Rézi jeho snahu oanonymitu nabubřele. „Viděli jsme se loni na oslavě Dne hrdinů. Teda, já viděla tebe. Ty ses celou oslavu schovával vkoutě sknížkou, takže sis mě dost možná nevšiml. ABruno, když už mě hodláš představovat, udělej to laskavě pořádně. Jsem Terezie Grebel-Danbergová.“

Tak proto mu byla povědomá! Na loňské oslavě opravdu byl, táta to považoval za společenskou nutnost. Anějaká blonďatá holka zhruba vjeho věku tam tehdy pobíhala. Bruno přeskočil pohledem zJoše na Rézi, pak zase zpátky apootevřel překvapeně ústa. „Ty jsi… syn Alexeje Vaněvského?“ otázal se lehce otřeseně.

„Ovšemže je,“ řekla Rézi dřív, než Još stačil promluvit. Vtu chvíli si uvědomil, proč vzpomínku na ni zatlačil někam hluboko do podvědomí– byla mu tak strašně nepříjemná, že si ji prostě nechtěl pamatovat. Rézi zněj nespouštěla pohled. Zdálo se, že mu těma svýma chytrýma očima vidí až do žaludku. Byly výrazné, velké atmavohnědé. „Takže se ti líbí Brunova knížka? Moje máma ji pro něj získala přímo od autorky, zná se sní osobně. Ostatně není divu, když je nejvyšší knížecí radová pro magii, že? Určitě bych Stokrát ukradenou zemi mohla sehnat itobě, kdybys chtěl.“ Tvářila se utoho, jako by mu prokazovala největší možné milosrdenství.

„Já už ji mám,“ zalhal Još, který měl vtu chvíli pocit, že neexistuje na světě nic, co by stálo za to, aby téhle holce cokoliv dlužil. Nejspíš by se radši zapletl se zásvětím ascelou tlupou nitrotvárných mágů než sní.

„Vtom případě bych ti ji mohla nechat podepsat.“

„Nemám zájem,“ odpověděl Još, asi trochu moc tvrdě.

Rézi přimhouřila oči anesouhlasně stiskla rty. „No dobře. Jak chceš, chtěla jsem jen pomoct. Mimochodem – uvědomuješ si, že máš na nohách trepky?“

„Jo, uvědomuju.“ Už na něm muselo být hodně vidět, jak moc ho konverzace sTerezií Grebel-Danbergovou unavuje.

„Hodláš vnich přejít Holberské výšiny?“ otázala se Rézi. „Tak to nejspíš do Brünburgu dorazíš bez nohou. Pokud vůbec.“ Astěmito slovy se knim otočila zády, pohodila hlavou avrátila se ke skupince holek, snimiž se bavila předtím.

Još už se nadechoval, aby řekl Brunovi, že je jeho sestřenka lidský ekvivalent kamene vbotě, ale když se otočil kmístu, kde Bruno ještě před pár okamžiky seděl, nikdo tam už nebyl. Još zmateně koukal na prázdný kámen aodloženou knihu. Než se stihl pořádně rozhlédnout azjistit, kam Bruno odešel, kdosi mu poklepal na rameno.

Byla to Marga – podávala mu jeho pochodky apár vysokých podkolenek. „Tohle sis zapomněl. Bez nich by se ti šlo asi blbě.“

„To asi jo,“ souhlasil trochu zmatený Još. Vždyť se plánoval na koráb vrátit, ještě tam měl všechny věci asnikým se pořádně nerozloučil. „Dík, ségra.“

Marga mu předala boty, ale kodchodu se neměla. „Za chvíli prý dorazí delegace zBrünburgu. Máma říká, že se musíme se Safi schovat do podpalubí, že se nesmíme koukat, dokud nebudeme samy nastupovat do školy. Kvůli tradici apřekvapení atak… Ale já tě ještě chtěla vidět. Kdybys… kdyby ses za mnou náhodou nepřišel rozloučit.“

„Aha,“ řekl Još. Nebyl si vůbec jistý, kam tahle konverzace směřuje.

„Neměla jsem říkat, že jsi posera,“ vypálila Marga. „A… aže nepřežiješ čavargy. Já… jen… kdyby se ti něco mělo stát, tak bys mi chyběl. Jenom trochu. Ale chyběl. Takže… prostě promiň. Kámoši?“ zeptala se anatáhla kněmu ruku.

Još na ni pár vteřin hleděl spootevřenou pusou. Vážně se mu jeho zlomyslná hádavá mladší sestra přišla omluvit? Dobrovolně?

„Kámoši,“ stiskl její nabízenou dlaň. „Promiň za ten hrnek.“

Marga potřásla hlavou. „To nic nebylo.“

Joše překvapilo, jak moc se mu ulevilo, když se jí omluvil. „Taky mi budeš chybět,“ řekl neochotně, zato popravdě. Marga se na něj zazubila.

„Já vím, že jo, ty bábovko,“ prohlásila, ale tentokrát si byl jistý, že to myslela tak nějak něžněji, ve vtipu. „Nazdar oSvětlodaru!“

Potom mu vojensky zasalutovala ase smíchem se rozběhla zpátky kjejich korábu. Ještě než stačila vylézt po žebříku nahoru, ozvalo se troubení několika druhů lesních rohů, píšťal atrubek ahloučky štěbetajících budoucích studentů jako na povel ztichly. Podivná hudba sílila, tóny se proplétaly vtajemné směsici, napůl harmonické, napůl kakofonní.

Joše ztoho zvuku zamrazilo vzátylku. Pocítil něco zvláštního, prastarého, cosi, co vnímaly všechny generace budoucích mágů, kteří se chystali nastoupit na brünburské lyceum. Spřekvapením zjistil, že senajednou na čavargy inástup do školy skoro těší.

Po několika desítkách vteřin bylo opůvodci nezvyklé melodie jasno– zpoza nízkého kopce směrem od lesa kráčelo procesí tvořené brünburskými učiteli aprůvodci. Všichni měli na sobě tradiční, bohatě vyšívané pláště svysokými límci částečně zakrývajícími tvář, na hrudi sepnuté pomocí čtyř tepaných spon reprezentujících čtyři esence magie. Právě podle límců, kdysi zvaných kriesel anyní krízl, se čarodějnickým plášťům říkalo krizeln. Barevnými sklíčky akorálky zdobené sametové čapky ve tvaru ležatého půlměsíce, které měli kantoři na hlavách, se zase jmenovaly čerpce. Jejich nošení nesahalo tak hluboko do historie jako nošení krizelnů, ale Jošovi se vždycky líbily. Věděl ovšem, že na vlastní čerpec si ještě počká – mágové je směli nosit až po ukončení studií.

Učitelé šli pomalu, obřadně, každý se sepjatýma rukama jako vmodlitbě, ve tvářích vážné výrazy. Včele procesí kráčela bělovlasá čarodějka, velmi stará atak hubená, že bylo skoro slyšet, jak vní rachotí kosti – přesto nepůsobila dojmem křehké stařenky. Oči se světlými, takřka bílými duhovkami vyzařovaly neuvěřitelnou sílu ašlachovitá ruka, jíž dala procesí pokyn kzastavení, se ani trochu nezachvěla.

Pár kroků za ní šel další mág, který Joše od pohledu zaujal – měl totiž ta nejširší ramena, jaká kdy vživotě viděl. Vlastně byl celý obrovský, výrazně vyšší než ostatní kantoři, vyloženě hora masa se širokánským krkem. Mohutné ruce se taktak vešly do širokých rukávů lněné košile vykukující zpod ledabyle zapnutého slavnostního krizelnu. Vypadal jako výtvor sochaře, který vložil veškerý svůj um do sochání svalnatého těla aobličej vytvořil už jen tak nahrubo, vobrysech. Ikdyž byl mág hladce oholený adlouhé tmavohnědé vlasy měl pečlivě učesané astažené do elegantního ohonu, působil dojmem divocha. Ana rozdíl ode všech ostatních učitelů měl na hlavě místo tradičního čerpce docela obyčejný aošuntělý klobouk.

„Postavte se do řady, děcka,“ broukl na budoucí brünburské žáky svalovec hlubokým hlasem. Još – stejně jako všichni ostatní – polohlasnou aponěkud výhružně znějící výzvu bez zaváhání poslechl.

Během pár vteřin tu stála dokonale vyrovnaná řada zhruba čtyřiceti budoucích studentů. Šedovlasá čarodějka včele průvodu si každého znich změřila pohledem. Jošovi se zdálo, že mu její znepokojivé bledé oči vypalují díru do hlavy. Když její zrak přejel přes posledního člena výpravy, jímž byl Bruno, odkašlala si apřekvapivě hebkým, ale velmi silným hlasem promluvila: „Chlapci adívky, jmenuji se Olenna Gérin-Bourdonová ajako ředitelka vaší budoucí alma mater vás zde vítám.“

To jméno Još znal. Madam Olennu, dlouholetou průvodkyni brünburských studentů sesencí živlovládců, větrovládkyni aexpertku přes vzdušné proudy avětroplavbu, choval táta ve velké úctě ačasto oní mluvil.

„Vaše rodiny vás sem přivedly, abyste se stali žáky nejslavnější anejstarší školy pro mladé čaroděje vcelé Ogradeně, Brünburského lycea pro výuku tajných umění,“ pokračovala madam Olenna. „Jste připraveni vydat se na čavargy?“

„Ano!“ zaznělo sborově aJoš se přistihl, že zcela automaticky odpovídá také.

Ředitelka přivřela oči amaličko se usmála. „Připraveni zcela jistě nejste, byť někteří zvás věří opaku,“ zchladila jejich nadšení. „Proto také nepůjdete sami, ale se zkušenými čaroději, kteří vás provedou všemi nástrahami aochrání vás před nebezpečími, jež vás vHolberských výšinách mohou potkat. Čekají vás dvě noci vdivočině. Budete-li mít štěstí, třetí večer již strávíte vbezpečí ateple brünburského hradu.“

Budete-li mít štěstí?! Takže se opravdu očekává, že část znich nemusí čavargy zvládnout? Još cítil, jak se mu opotily ruce. Byl si jistý, že zbledl, ajen doufal, že si toho nikdo nevšiml.

„Cílem čavarg je seznámit vás důvěrně skrajinou, která bude příštích šest let vaším domovem. Poznat její obyvatele – ty přátelské, ity, před nimiž je třeba mít se na pozoru. Choďte sočima otevřenýma aušima nastraženýma. Dotýkejte se skal akůry stromů. Ochutnávejte plody, které vám ze své milosti nabízí les ahory. Budete-li dostatečně pozorní, je možné, že budete mít osvé esenci jasno dřív, než přistoupíte krituálu vnitřního plamene,“ pravila madam Olenna aznovu se zkoumavě zadívala na řadu mágů-čekatelů.

„Pokud vám bude osud nakloněn avy dokončíte svá studia, za šest let absolvujete tutéž cestu znovu, abyste pochopili, jaký komfort abezpečí vám vaše nabyté znalosti magie zajišťují. Teprve tehdy půjdete sami. Teprve tehdy budete skutečně připraveni.“

Její slova měla na žáky různý dopad. Jošovi se kupříkladu dokonale roztřásla kolena. Bruno na konci řady úplně zesinal, ta stříbrovlasá holka sochočenými krkavci si nervózně kousala rty. Zato Brunova sestřenka Rézi hrdě vypjala hruď apohledem naznačovala všem, že ona počítá stím, že jí osud rozhodně nakloněn bude – jak teď, tak za oněch šest let.

„Dále kpraktickým záležitostem. Doufám, že máte všichni předpisově sbalený tlumok na cestu dle pokynů, které jsme vám poslali. Na čavargy si smíte vzít pouze ten. Všechna ostatní zavazadla – ato včetně domácích mazlíčků,“ zdůraznila madam Olenna aupřela pohled na stříbrovlásku skrkavci, „na brünburský hrad dopravíme zvlášť. Na čavargy se vydáte ve skupinkách po šesti až sedmi osobách, které určíme losem. Každá skupinka bude mít svého patrona – jednoho zučitelů. Budete-li mít další dotazy kprůběhu čavarg, zodpoví vám je váš patron. Nyní si zajděte pro své věci, rozlučte se srodinami. Profesor Vašári vám ukáže, kam máte složit zavazadla kodvozu.“

„Děkujeme, paní ředitelko,“ zahalasila Rézi, když madam Olenna domluvila. Ostýchavé díky se poté ozvaly iod ostatních budoucích žáků. Još měl dojem, že mu Rézi hrozně poleze na nervy. Napadlo ho, že musí dobře losovat, aby sní náhodou nebyl nucen strávit následující tři dny.

Zaražené ticho se postupně proměnilo zpět všumění aštěbetání ana čtyřicet třináctiletých dětí se rozeběhlo ke svým rodinám, aby se mohly rozloučit apřebrat si věci.

Još si konečně oblékl podkolenky apřezul se do pochodek. Oproti lehkým trepkám to nebyla úplně příjemná změna. Još neměl rád, když mu boty sahaly až ke kotníkům, připadalo mu, že ho pak svědí nohy, ale věděl, že bez pevné obuvi by vlese moc daleko nedošel.

Během posledních pár týdnů se snažil pochodky, které mu máma dala ušít unejlepšího raggského ševce, trochu prošlápnout; přesto cítil, že to ještě není ono. Tmavá kůže při každém kroku vrzala anepříjemně se dotýkala jeho kotníků. Bohové, jak to nesnášel!

Vydal se ke zdobené zádi tátova vzdušeného korábu. Trochu přidal na tempu, boty se rozvrzaly světší intenzitou. Doufal, že to zanedlouho přejde, protože jinak tím nejspíš své souputníky přivede kšílenství.

„Ajá ti říkám, že nic takového dělat nebudeme,“ slyšel odkudsi mámu.

„Všichni to dělají, Roxano. Ten tlumok je strašně těžký,“ ozval se tátův hlas. Zněl naléhavě atrochu prosebně.

„Četl jsi ten dopis, ne? Veškeré magické úpravy jsou zakázané, to je přece smysl celých čavarg, aby naše děti zjistily, jak náročný je život bez magie,“ odpověděla máma už trochu nazlobeným tónem. Još zpomalil, aby ho vrzající boty neprozradily, apo špičkách se přiblížil kplastice okřídlené lvice, která si hověla na zádi korábu amomentálně mu zakrývala výhled na hádající se rodiče.

„Jenom mu maličko odlehčím, nikdo si toho nevšimne,“ zkoušel to dál táta. „Roxano, vždyť se na Joše podívej, tohle přece nemůže unést…“

„Ale jistěže to unese!“ prskla máma. „Je to náš syn. Je silnější, než vypadá, amnohem silnější, než si myslí. Kdybys to kouzlo použil, Alexi, nepomáháš mu. Jen dáváš najevo, že mu nevěříš.“

„Vždyť já mu věřím,“ řekl táta skoro zahanbeně. „Jen jsem chtěl, aby to měl trochu snazší než kdysi my, to je vše.“

Još si nebyl jistý, jestli se má cítit vděčně, že se mu táta snaží pomoct, anaštvaně, protože má dojem, že je na něj tlumok moc těžký, anebo vděčně, že se za něj máma postavila, anaštvaně, že nedovolila, aby mu táta pomocí magie odlehčil.

„Cesta na Brünburg nemá být snadná, Alexi,“ pravila máma něžně. Još vykoukl zpoza ocasu dřevěné lvice právě včas, aby viděl, jak máminy prsty zlehka přejely po tátově zarostlé tváři. „Děláš pro ně dost, neboj. Pro všechny tři. Někdy ale prostě potřebují růst avyvíjet se sami, bez nás.“

Táta si povzdechl, ale nakonec se usmál. „Ještě že ty mi to všechno umíš tak krásně vysvětlit.“ Pak věnoval své ženě zamilovaný pohled, přitáhl si její ruku – tu levou, na jejímž zápěstí seděl široký usměrňovač svelkým smaragdem – kústům, trochu se sklonil ajemně ji políbil. Teprve když se zase narovnal azvedl oči, všiml si Joše.

„Přišel jsem se rozloučit,“ nečekal na nic Još. Byl rozhodnutý nedat najevo, že celou konverzaci slyšel. „Apro tlumok azavazadla.“

Máma okamžitě poznala, že poslouchal. Ktomu ani nemusela být léčitelka se specializací na fungování mozku apaměťovou magii, aby ho měla skrz naskrz přečteného – přesto neřekla nic. „Jistě. Safi sMargou jsou schované vpodpalubí, aby neviděly přicházet brünburskou delegaci. Zajdi si tam za nimi.“

Još přikývl, vrátil se klanovému žebříku vedoucímu na palubu korábu, přešel knyní již otevřenému poklopu do podpalubí aslezl dolů. Nepřekvapilo ho, že našel Margu se Safi přikrčené udíry po suku vboku korábu, odkud tajně sledovaly, jak se budoucí brünburští žáci se svými zavazadly trousí kmístu setkání označeném vlajkou semblémem zlatého lesního draka. Zjevně si Jošova příchodu vůbec nevšimly.

„Rodiče říkali, že se nemáte koukat,“ řekl přehnaně nahlas asestry sebou škubly, prudce se obrátily kněmu azahanbeně sklopily pohledy kzemi. Još se zasmál. „Nebojte, neřeknu to na vás.“

„No, to by sis taky moh zkusit,“ prohlásila Marga. „Práskla bych pak na tebe, jak jsi minulý týden mámě sněd půl buchty, co nechávala ve spíži pro babičku Andělynu. Jé, vidím, že ses konečně přezul,“ ukázala na Jošovy pochodky. Přikývl avtiskl jí do ruky svoje onošené ateď ipořádně špinavé trepky. „Fúúúj, co blbneš?“ reagovala zhnuseně.

„Dáreček. Říkal jsem si, že bys mi je mohla pohlídat,“ zazubil se.

Marga chytila trepky mezi ukazovák apalec, odtáhla je od sebe co nejdál avěnovala jim znechucený pohled. „Jako oko vhlavě,“ odpověděla tónem, jakým by zřejmě oznamovala, že někdo právě stoupl do čerstvého kravince.

„Viď, že se ti nic nestane, Joši?“ vložila se do toho Safi aupřela na bratra veliké oči. „Viď, že na sebe dáš pozor?“ Zjevně oněj měla strach; ty Maržiny ranní řeči vní pěkně hlodaly. Joše její obava dojala.

„Dám,“ slíbil. Nic víc neřekl, protože cítil, že mu vkrku narůstá knedlík, anechtěl před těma dvěma brečet. Safi kněmu přišla aobjala ho.

„Apošli mi ze školy něco prokletýho,“ zašeptala mu do ucha. „Však víš, kdyby byla Marga moc otravná.“

„Zkusím to,“ přikývl Još, krátce ji ksobě přitiskl apak ji pustil. „Mějte se. Uvidíme se oSvětlodaru. Anelezte mi do pokoje, jasné?“

Sestry se na něj jen zazubily. „Uvidíme se oSvětlodaru,“ zopakovaly po něm. Na jeho žádost nijak nereagovaly, ale bylo mu jasné, že stím moc nenadělá. Protože si nebyl jistý, co ještě by měl říct, jen jim zamával arychle se zpodpalubí klidil pryč.

Když slézal po lanovém žebříku zpátky na zem, oba rodiče ho už čekali. Začínaly ho štípat oči. Přece nebude brečet. Máma rozpřáhla ruce aon se vtiskl do její náruče ana pár vteřin zmizel vzáhybech obrovského vlněného šátku, který při větroplavbách nosívala přes ramena.

„Hlavně nám hodně piš, ano?“ políbila ho do vlasů.

„Budu,“ slíbil.

Táta ho také krátce objal. „Pomůžu ti stěmi věcmi. Ukaž, nahodím ti tlumok na záda aodnesu ti ten kufr.“

Još zavrtěl hlavou. „Skufrem mi klidně pomoz, ale tlumok musím zvládnout sám,“ prohlásil pevně. Mámě se trochu zablesklo vočích.

Nebyl si popravdě jistý, jak dostane ten těžký tlumok na záda. Provlekl pravou ruku ramenním popruhem azkusil batoh nadzvednout. Moc to nešlo. Zase ho pustil abezradně na něj koukal.

„Pokud můžu radit…,“ zkusil to táta.

„Nemůžeš,“ přerušil ho Još. Tlumok před ním ležel na trávě avypadal, jako že se mu vysmívá. Još si ho změřil pohledem apak si na něj– hezky zády kněmu – lehl, protáhl obě paže popruhy ajako brouk převrácený na krovky se začal houpat ze strany na stranu. Netrvalo dlouho apřevážil se. Teď ležel na boku stlumokem na zádech. Zafuněl, zabral břichem adostal se na čtyři, pak na kolena anakonec na nohy.

„Jsi šikula,“ ohodnotila jeho výkon máma. „Sice trochu neohrabaný, ale šikula.“

Táta vypadal, že slzí. „Přesně takhle jsem to dělal já,“ objasnil Jošovi dojatě. Pak si poupravil svůj rubínový usměrňovač, opsal rukou půlkružnici apřivolal vítr, aby zvedl Jošův těžký kufr, vněmž byly všechny jeho školní potřeby, knihy aoblečení na těch několik měsíců, které měl strávit vlyceu, aspolečně se synem se vydal kmístu setkání označenému brünburským znakem.

Jošovo zavazadlo pokleslo na hromadu ostatních kufrů aprofesor Vašári si odškrtl jeho jméno ze seznamu, samozřejmě poté, co se pozdravil sJošovým otcem, ostatně byli spolužáci ze stejného ročníku, navíc oba živlovládci. Jošovi se zase sevřel žaludek. Spíš než mámin houbový utrejch si měl vzít lektvar na uklidnění.

„Máš ssebou lékárničku?“ zeptal se ho táta, než se rozloučili.

* * *