WHERE THE DARK STANDS STILL

Copyright © 2024 by A. B. Poranek

All rights reserved.

Translation © Hana Vlčinská, 2025

ISBN 978-80-284-0788-9

Babičce a dědečkovi,

protože stromy nemohou růst bez kořenů.

1

Dívka,

která vešla

do lesa

Když Liška Radost nechává vesnici za sebou, právě začínají oslavy Kupadelné noci.

Naposledy se ohlédne přes rameno a v očích ji pálí slzy. Poryv větru jí škubne šátkem a hrozí, že zhltne plamen její lucerny. Tato noc, slunovrat, by měla patřit oslavám pod jasným letním měsícem. Je to noc, kdy neprovdané dívky pletou věnečky z lučního kvítí a pouštějí je po proudu řeky, aby je místní chlapci mohli vylovit, noc, kdy do burácení radostných ohňů zní lidové písně, noc, kdy se vesničané modlí k Bohu za plodnost polí a dobytka a manželek. Nejdůležitější ale je, že je to noc, kdy podle legendy rozkvétá květ kapradí.

A jestli jsou pověsti pravdivé, je to noc, kdy ho Liška najde. Vezme ho do dlaní a bude si něco přát a odčiní své hříchy.

Kráčí hlouběji do tmy, přes mnohá pšeničná pole, která se plazí podél vlnících se kopců a věnčí vesnici ze všech stran. V poledním slunci se stébla promění v upředené zlato, ale teď jen zlověstně šustí kolem Liščiny květované sukně a sklání se před ní jako zkroušení kajícníci. Dívka zvedne lucernu výš, ale její světlo není jasnější než praskající jiskra – jen výsměch kupadelným hranicím, které tančí v dálce a na plátno noci vykreslují doškové střechy Stodoly.

Stodola. Domov. Domov, který už nespatří, pokud dnes v noci neuspěje. Ví, co se mezi vesničany šeptá. Že je čarodějnice, že je stejně zkažená jako temná magie sídlící v lese duchů. Skoro se nad tou ironií usměje: kapradí prý kvete právě na prokletém místě nazývaném Dryáda.

Je to její jediná šance na vykoupení.

Nad hlavou jí vychází měsíc, veliké stříbrné oko, široce otevřené a ostražité. Popohání Lišku vpřed, přikrmuje jí v hrudi plamen naléhavosti. Ve všech příbězích kapradí kvete jen do svítání – Liška nemůže ztratit ani vteřinu.

Cesta ji vede za statky, k nízkým kopcům posetým přízračně bílými břízami a divokou trávou, v níž bydlí cvrččí orchestr. Liška se pokouší dodat si odvahy a začne si broukat lidovou píseň o dívce, dvou nápadnících a jeřábu. Cvrčci udávají rytmus, vánek šeptá v souzvuku a ona pomalu přesvědčuje samu sebe, že se nebojí.

Dokud se na dohled neobjeví les duchů.

Liška už Dryádu viděla – jako všechny děti ze Stodoly, které sem přiváděla neposlušná zvědavost vlastní jen dítěti. Jak často na tomto místě stávala s Maryškou a jedna druhou vyzývala, ať se přikrade ještě kousek blíž k háji? Blíž a blíž a blíž, dokud uvnitř cosi nezavrčelo nebo nezapraskalo – a pak se s křikem rozběhly a utíkaly celou cestu až domů. Děti dělají hloupé věci, než vyrostou natolik, aby pochopily, že jsou to věci hloupé – než je otec naučí tkát slaměné závěsy, které visí v každém domě ve Stodole, nebo než jim matka vysvětlí, proč jim svazuje vlasy červenou stuhou. To je na ochranu, řekne jemně, ale vážně, před duchy a démony a zlem lesa duchů.

Když Liška stojí tak blízko, musí připustit, že je les jaksi morbidně krásný: krásný jako květiny na hrobech nebo jestřáb vrhající se střemhlav na kořist. Stromy jsou ohromné, silné jako věže, rozložité, s větvemi, které se zaplétají do husté mlhy jako prsty stařeny. Liška si uvědomí, že to místo páchne jako čerstvě vykopaný hrob – hlínou, hnilobou a mršinami kazícími každý nádech.

Někde tam kvete kapradí. Až Liška květ najde, musí si zvolit přání opatrně, protože jí splní jen jedno. V pověstech lidé často použijí špatná slova, a i když se jim pak podaří dostat mimo dosah zlých duchů háje, stejně to s nimi nakonec dopadne hrozně. Alespoň v tomto má Liška díky svému prokletí výhodu – vždycky dokázala duchy vycítit, slyšet, dokonce i vidět: šotka u kamen, stěžujícího si na špinavou podlahu, nebo kikimoru v sousedním domě, potěšeně výskající, že našla klubko vlny k zamotání. Ale to jsou laskaví domácí duchové, kteří tloustnou z obětin chleba a soli a jsou přátelští k lidem, již jim dávají přístřeší. Liška pochybuje, že démoni z Dryády budou stejně přívětiví.

Opravdu to udělá? Ještě není pozdě se vrátit.

Nepatří sem.

Vzpomínka: otec Pavel sedí v kuchyni stísněné chalupy její rodiny. Je to mladý kněz, rozedřenou sutanu má stejně řídkou jako vousy, a tváří se natolik vyděšeně, že to nelze pokládat za soucit. On a maminka jsou jediní lidé ve Stodole, kteří znají Liščino tajemství. Nebo spíš byli, do předvčerejšího večera.

„Lidé se začínají divit, Dobravo,“ říká Pavel. „Nemají důkazy, ale nikdo to neumí vysvětlit jinak. To nejlepší, co můžeš udělat, je poslat ji pryč, než znovu ztratí kontrolu, nebo než Pravotovi získají pro svou věc dost lidí.“

Liška by ho neměla slyšet, ale stejně naslouchá, dívá se dovnitř chalupy škvírou v okenicích. Zuby se kouše do rtu a na jazyku má kovovou pachuť. Den je vlhký, na modrém nebi plují oblaka a u nohou jí hrabe v hlíně kuře.

„Vím, otče, vím, ale kam by šla?“

Dobrava Radost – maminka – sedí naproti otci Pavlovi, otrhává lístky ze stonku máty a rozkládá je k sušení. Přísným výrazem a očima studenýma jako jinovatka Lišce vždycky připomínala Skleněnou horu z příběhů, horu, kterou nedokáže dobýt žádný rytíř. A stejně jako ta hora není maminka ani laskavá, ani krutá. Je prostě nezdolná, jak se ve Stodole od kořenářky žádá.

„Už je dost velká,“ odpovídá otec Pavel. „A dobře vychovaná, řádná dívka. Mohla bys ji provdat, dát do učení… nebo raději poslat do kláštera. Bůh nikoho neodmítá a jeho přítomnost ji ochrání před pokušením temných sil.“

Dobrava si povzdechne. „Už jsem nad tím vším uvažovala, otče, ale opravdu je dobrý nápad poslat ji pryč samotnou? Bojím se, čím by se bez vedení mohla stát.“ Hodí na zem otrhaný stonek máty. „Ach, Bohdan by věděl, co s ní dělat. Byl jediný, kdo doopravdy věděl.“

„Děláš správnou věc,“ ujišťuje ji otec Pavel. „Není to odsouzení, jen obezřetnost. Pro její vlastní bezpečí a…“

A pro naše. Poslední slova nebyla vyslovena, ale Liška ví, co chtěl kněz říct: že je nebezpečná, že je zkažená magií jako ovocný sad snětí.

„Změním to,“ slibuje hvězdám nahoře. „Napravím to.“

Udělá cokoliv, aby dokázala, že není nebezpečná, že patří k vesnici a ke svým lidem. I když to znamená, že musí věřit pohádkám pro děti.

Kráčí vpřed, dál, blíž, dokud nevzhlíží k Dryádiným stromům. Děs jí sevře hrdlo, ale polknutím ho odežene.

„Bože, ochraňuj mě,“ zašeptá.

Cosi v háji jí odpoví výkřikem. Vítr? Ne… je to příliš kolísavé.

Vytí.

Nebo možná smích.

Liška Radost zvedne lucernu a hledí na pěšinu, kterou si vybrala – sotva víc než ušlapané křoví mezi šeptajícími kopřivami a hrozivými šípkovými keři rozevřenými jako čelisti. V mihotavém světle ohně to všechno vypadá jako přelud, vchod do paláce temnoty. Čekající. Pozorující.

Znovu se ozvou zvuky smíchu, a tentokrát se Liška přinutí oplatit úsměvem.

A pak vkročí mezi stromy.

V nočním lese není nic jisté.

V bezvětří a v temnotě uzavřené před světem není strom stromem, ale znetvořeným tělem s pokřivenými údy; kůra není kůrou, ale groteskním obličejem s popraskanou kůží; ostružiní není vůbec ostružiním, ale jsou to dravé pařáty, chňapající a trhající oblečení. Kopřivy Lišku pálí na holých kotnících, ale ta bolest není nic ve srovnání s mravenčením vzadu na krku. S naléhavým pocitem, že ji sledují.

Liška zjišťuje, že se bojí méně, než by měla. Snad proto, že je tento les, stejně jako ona, jaksi nepřirozený, jaksi jiný. I samotným vzhledem zapadá Liška víc sem, do zemitého háje, než kdy zapadla do vesnice – s vlasy v barvě čerstvě zorané půdy, s olivovou kůží a s pihami od slunce na tvářích. Na Kupadla si oblékla sváteční kroj: karmínovou sukni se světlým květinovým vzorem a vyšívaný živůtek přes krajkovou bílou halenku, divoké kadeře zkrotila do copů. Kolem krku má korálky červené jako jeřabiny. Jsou sváteční ozdobou i ochranou proti démonům. Když se náhrdelník zachytí o větev a s prasknutím se přetrhne, připadá jí to jako výsměch.

Nezastaví se, aby korále posbírala.

Les houstne. V dálce cosi svítí, na světlušky je to příliš velké. Houští vpravo od Lišky zašustí: přísahala by, že v mlze vidí číhat jakousi věc s nohama do oblouku, ale než na ni stačí dopadnout světlo lucerny, odplazí se z dohledu. Při dalším kroku dopředu Lišce něco zapraská pod nohama. Větev, říká si.

Přestože jí to připadalo spíš jako kost.

Jde dál. Toto je její jediná šance a zoufalství, které cítí, dalece převažuje nad strachem. V duchu už to vidí – jak se vrací domů k mamince a říká jí, že už si s ničím nemusí dělat starosti, že jim Liščina magie už nebude dělat potíže. Žádné další nádobí se bez doteku neroztříští, žádný oheň v její přítomnosti nezaplápolá, žádní ptáci se nebudou každé ráno shromažďovat u jejího okna, jako by jí chtěli prozradit tajemství, které nemůže pochopit.

Jaký bude život, až nebude muset držet hlavu sklopenou a předstírat, že pohromy, které se za ní táhnou, byly jenom náhody? Až nebude muset krotit každou emoci, aby neprobudila svou magii?

Myslela si, opravdu si předtím myslela, že už ji má konečně pod kontrolou.

Než došlo na Maryšku.

Ta vzpomínka ji drásá, ale Liška ji znovu zažene.

Dívej se za světlem, připomíná si. Pak neuvidíš stíny, které se tvoří za tebou.

Jenže v noci je v lese světla velmi málo.

Zanedlouho poté sejde z cesty. Jeden nesoustředěný krok, a když se rozhlédne, už nevidí ušlapanou stezku – jen stromy před sebou a stromy za sebou, tisknoucí se stále blíž, větve spletené do tísnivé klece. Do tváře Lišku šlehá listí, studené a mokré.

Tep jí hlasitě duní v uších. Stezky, jako byla ta, kterou právě ztratila, vyšlapaly kupecké karavany jdoucí z Orlice do blízké země Litvenů. Tihle kupci vstupují do Dryády připraveni – mají s sebou statné koně a pušky a meče, občas dokonce i najaté stráže. Týden před tím, než do lesa vejdou, nechávají v ústí stezky, kterou se rozhodli jít, desátek: maso, chléb nebo minci jako obětinu pro démona Lešiho.

Leši. Jméno, které zná každý vesničan ze Stodoly, je zapsané v paměti jako modlitba, ale vyslovované jako kletba. To on vládne Dryádě a drží duchy na uzdě, on chrání poutníky v lese a vesnice v okolí. To on nedovolí vstoupit na své panství nikomu, kdo nezaplatí desátek – a všichni vědí, že pokud Leši není s obětinou spokojen, tak se ti, kdo ho obdarovali, z Dryády už nevrátí.

Liška přinesla vlastní obětinu noc před Kupadly – v ústí pěšiny, kterou chtěla jít, zanechala bochník žitného chleba a sušenou klobásu. Teď, když z cesty sešla, ztratila naději, že ji Leši ochrání. Příběhy, které vyprávěly o tom, jak Leši poutníky opatruje, zároveň varovaly, že ti, kdo sejdou ze stezky, už nikdy nenajdou cestu zpět.

„To je jedno,“ sdělí Liška lesu nebo Bohu. Nebo jsou snad v tu chvíli jedno a totéž? „Nemyslím, že bys ukrýval květ někde, kde se dá snadno najít.“

A právě v tom okamžiku zakopne palcem u nohy o kořen. Nemotorně se zhroutí dopředu, přistane na kolena. Lucerna jí vyklouzne z prstů a sklo se s tlumeným zapraskáním roztříští.

Plamen zhasne.

2

Stromy

s příliš mnoha

očima

Temnota se vrhne vpřed jako dravec a polyká svět. Zůstane jen obrys korun stromů, okraje listů rozřezávají měsíční světlo na potrhané cáry. Liška povolí uzdu strachu, který jí vytryskne z hrudi jako silný proud.

Z putování se stává klopýtání naslepo, ruce má odřené od drsné kůry a popíchané trním. Do tváře ji šlehají větvičky a zaplétají se jí do vlasů, dokud jí nerozpletou co-py. Paranoia jí ve spárech svírá žaludek a probouzí její magii. Klid. Liška se musí uklidnit, než se přestane ovládat. Znovu si začne prozpěvovat, co nejtišeji, soustředí se na stoupání a klesání hlasu a nutí tep, aby se melodii přizpůsobil.

Právě když se dostane k druhé sloce, uvidí jeho.

Bílého jelena.

Vynoří se z mlhy, jako by z ní byl stvořen, hedvábný závoj mu pleská o boky a u kopyt se pění jako vodní tříšť. Oblouk paroží se klene dopředu a vytváří majestátní korunu z nesčetných březově bílých trnů. Takové parohy by mu v lese měly jen překážet, přesto se do větví nad ním nezaplétají – vlastně to vypadá, jako by se od nich stromy odkláněly a uctivě stahovaly větve.

Tvorovy oválné zornice se upřou na Lišku a té odumře píseň na rtech.

„Z-zdravím,“ vydechne a pak přidá poklonu. Zdá se jí to vhodné, i když hloupé.

Jelen nakloní hlavu. Oči má zelené jako kapradí, ztracené a prastaré, jako by se před nimi odvíjela staletí orlických dějin.

„Asi neznáš cestu ke květu kapradí?“

Přízrak odfrkne, zní to rozhněvaně i pobaveně zároveň. Přestože je Liška vyděšená, začervená se.

„No,“ dodá rozčileně, „jestli mi nejdeš na pomoc, předpokládám, že jsi mě přišel sníst. Tak už se do toho pusť.“

Jelen udělá krok vpřed. Kopyta zanechávají ve vlhké hlíně světélkující stopy.

„Aspoň se mnou nakrmí něco krásného,“ přemítá Liška a srdce má až v krku. „Lepší než striga nebo běs.“

Jelen znovu odfrkne. Ten zvuk zní lidštěji, než by Liška čekala. Udělá další krok k ní a pak se náhle prudce otočí. Než dívka stačí vykřiknout, skočí tvor do lesa a nechává za sebou svítící otisky kopyt. Stopy zůstávají a pulzují ve tmě skoro jako… jako stezka.

Ale kam? Liška zaváhá. Až moc dobře zná příběhy o krásných démonech, o zlatovlasé polednici se srpem potřísněným krví a o rusalkách s čarovnými písněmi, které v mužích odhalují nejhlubší touhy a svádí je do vodních hrobů. Je to však nejlepší možnost, kterou má.

Následuje jelení stopy. Jakmile je mine, blednou, takže před ní zůstává světlo a za ní tma. Les pomalu uvolňuje své sevření, kmeny se upjatě rovnají, mlha se zvedá a odhaluje koberec nadýchaného mechu. Náhle jelení stopy zmizí a zanechají Lišku na okraji inkoustově černé řeky, která se rozlévá mezi dvěma pokřivenými jehličnany. Kolem ní září široké pruhy měsíčního světla a to světlo Lišce přináší úlevu, přestože v ní jelenův odchod vyvolává úzkost.

„Co je to za místo?“ šeptá Liška – neodvažuje se promluvit hlasitěji. „Proč mě sem přivedl?“

Váhavě si klekne u řeky, borové jehličí ji píchá do dlaní, o které se opírá, a lapá po dechu. Vkrádají se jí myšlenky na domov: teď už se vesničané nejspíš shromáždili na hlavní návsi a radostně tančí za zvuku houslí. Otec Pavel snad pronáší požehnání nebo se mladé páry drží za ruce a přeskakují oheň. Jak jen by si přála být mezi nimi.

Než ji přemůže touha, ozve se melodie.

Nemůže se mýlit. Někdo blízko ní zpívá přízračný nápěv, který plyne a víří. Tóny Lišku hladí, zvedají ji na nohy. Jsou útěšné, vřelé jako laskavé objetí nebo planoucí krb uprostřed zimy. Pojď domů, Liško Radosti, říkají. Tvé pátrání je u konce. Našla jsi své místo.

Liška zamrká. Dál proti proudu kdosi stojí, jako by tam byl celou dobu: překrásná žena, nahá, kadeře barvy lnu se jí lepí na prsa a ruce má rozpažené na přivítanou. Pojď, Liško, pojď, zpívá.

Liška omámeně přikývne. Usmívá se, i když si nevzpomíná proč. Nevzpomíná si ani, kdy k ženě vykročila, ale už je tak blízko, že může spočítat klouby na jejích příliš dlouhých prstech.

Lišku bodne v hrudi a narovná se. Ten pocit je jí hrozivě povědomý, jako by měla v křehkém koši svých žeber polapené motýly. Varování. Magie je vzhůru a varuje ji.

Náhle se obraz ženy zamihotá. Její maso se propadá mezi kosti, nitkovité vlasy, z nichž kapou pramínky vody, se jí lepí na strupovitou kůži v místě, kde by měly být rty. Když Liška couvne, ženiny skelné oči se široce otevřou a podoba se znovu změní. Na jejím místě stojí maminka, v zástěře bez poskvrnky a s vážným výrazem. Přiblíží se k Lišce, ocelové oči jí změknou a natáhne k ní ruce.

„Pojď domů, Liško.“

Tentokrát si Liška varování v hrudi nevšímá. Nic nechce víc než vzít za ty ruce, cítit pevnou jistotu jejich sevření. A ten úsměv… jak už je to dlouho, co naposledy viděla matčin úsměv?

„Dokázala jsi to, sluníčko,“ opakuje maminka jemněji. „Je to pryč. Pojď se mnou domů.“

Liška zamrká. Sluníčko – tak jí říkal tatínek, ale maminka nikdy. Strohá, pragmatická Dobrava Radost není na něžnosti.

Matka tady není.

Liška uskočí a přitiskne si dlaně na oči. Když se znovu podívá, maminčina tvář se zkřiví, její úsměv se rozšiřuje víc a víc, až je nemožně široký a odhaluje záblesky zubů ostrých jako jehly i bledý úzký jazyk.

„Pleteš se,“ zašeptá Liška tomu tvoru. „Maminka mě chce poslat pryč.“

Rozběhne se k řece.

Žena – ne, rusalka – se do ní potopí. Splývá s kalnou vodou, mizí v proudu. Liška se odmítá otočit zpět, odráží se od říčního břehu, skáče a přistává na protější straně. Při dopadu se jí podlomí kolena. Uklouzne v blátě, právě když se za ní vynoří rusalka, jejíž ústa beze rtů se s jekotem otevřou a kostnaté prsty hrábnou po Liščině sukni.

Liška se zajíkne. Sevře padlý kmen, drží se ho a vší silou kope. Podpatkem zasáhne cosi křehkého, co praskne jako vaječná skořápka – zazní zaječení, které jí napoví, že trefila rusalku. Démon ji pouští. Vzápětí se voda uklidňuje a utichá. Liška roztřeseně vydechne a odváží se ohlédnout přes rameno.

Rusalka vyskočí z vody a popadne ji za tkanice živůtku.

Liška nemá čas vykřiknout. Svět se naklání, síla ji povalí a strhne ji po zádech zpět do ledového proudu. Před očima má bubliny.

Slizké prsty jí svírají hrdlo.

Liščiny útroby jsou stažené hrůzou. Zatímco jí dravá říční voda plní nosní dírky, je nahoře i dole tma a ji to táhne dolů, dolů. Řeka je mnohem hlubší, než vypadala, a dívka vodou zamlženým zrakem vidí bělostné záblesky kostí lemujících dno. Zmocňuje se jí panika následovaná bláznivým pobavením. Tak a je to, napadá ji. Umřu a bude ze mě strašidelná výzdoba.

Cosi v ní ale vzdoruje. Probouzí se to s třepotáním tisíců polapených křídel bolestivě narážejících do klece hrudního koše. Její magie odpovídá na paniku. S oslňujícím zábleskem jí proráží kůží a získává obvyklou podobu: motýli, oblak motýlů, vířících a poletujících. Výbuch moci rusalku odhodí, ne však dřív, než nehty vyryje Lišce na krk šrámy. Liška neztrácí čas – kopne démona do hrudi, vyráží nad hladinu a s lapáním po dechu plave ke břehu. Roztřeseně se škrábe na kameny, málem se ani nezastaví, aby vykašlala odpornou vodu, a pak se opře o lepkavou kůru borovice. Ohlédne se přes rameno, čeká další pronásledování, ale nikde nikdo.

Rusalka je pryč.

Les je klidný.

Liška se klopýtavě rozběhne. Nezastaví se, ani když opustí uklidňující palouk u řeky ozářený měsícem. Krk má zalitý potem a její tep se připojil k bolestnému bušení magie v hrudi. Liška se musí dostat pryč, pryč od té strašné řeky. Toto jsou oživlé pověsti z dětství, které se proměnily z nočních můr ve skutečnost.

Nemůže najít útěchu ani ve své magii. Ano, tentokrát ji ochránila, protože se pro to rozhodla – na rozdíl od minule, kdy Lišku opustila s krvavýma rukama a smrtí v brázdě za ní. Magii se nikdy nedá věřit. Musí s ní skoncovat, a to brzy. Ale kde je ten květ?

Jako by ji slyšela, objeví se nahoře v mlází povědomá postava s parožím nakloněným směrem k ní. Jelen! Liška k němu vyrazí, ale tvor mizí v mlžném víru. „Počkej!“ vykřikne dívka udýchaně a pak se zasměje vlastní hlouposti. „Děláš to schválně, že?“

Žádná odpověď, jen zvuk jejího vlastního přerývaného dechu. Otáčí se, aby si prohlédla okolí. Stojí teď na okraji mělké rokle, jejíž úbočí strmě klesá do úžlabiny. Kolem Lišky je devět zvláštních stromů tvořících polokruh, na kmenech mají podivné boule. Na první pohled vypadají jen jako obyčejné suky, ale když se Liška zadívá blíž, uvědomí si, že pulzují.

Přitiskne si ruce na ústa a couvá, už je však pozdě.

Ve spodní části všech těch boulí se objeví štěrbiny, kůra se stáhne a odhalí krví podlité oči. Lidské oči. Lidské oči, které roní žlutou mízu a upírají pohled na Lišku.

Les už ji spatřil.

Liška stále couvá, ale není kam jít. Na okraji rokle jí uklouzne podpatek a náhle se jí země začne drolit a propadat pod nohama.

Bojuje krátce. Chodidlem zavadí o křivý mladý stromek a upadne na zem. Následuje nekontrolovaná jízda dolů. Liška zoufale šátrá po čemkoliv, co by pád zpomalilo, zatímco jí kameny a trnité větve rozdírají kolena. Když se konečně dostane na dno, zhroutí se k zemi.

Chvíli, jedinou zamlženou chvíli, omámeně leží s vyraženým dechem a rozbolavělým tělem. Pak se přinutí zvednout se do kleku a pod rukama nahmatá cosi tvrdého, co… sem vůbec nepatří.

Dlažební kameny položené vedle sebe v řadě.

Zaskočená Liška se vyškrábe na nohy. Před ní se do dálky plazí dlážděná cesta, popraskaná, zarostlá mechem a naprosto nečekaná. S obavami na chodníček hledí. Na jednu stranu cítí úlevu, že nachází stopy civilizace, ale na druhou ji to zneklidňuje – slyšela o cestách užívaných k putování lesem duchů, tato je však příliš úzká, nevejde se na ni ani nejmenší vůz. Ale pokud to není jedna z těch cest, potom… kam vede?

Brzy nachází odpověď. Navzdory jeho velikosti si ve tmě sotva všimla zámku, který je ukrytý mezi stromy jako spící obr. Vlastně to ani není zámek, spíš vzpomínka na něj – rozbitá okna, oloupaná barva a křivá věž, které si stěží pamatují doby, kdy bývaly domovem. To vše je obklopené kamennou zdí, zarostlé břečťanem a uzavřené branou hlídanou sochami jelenů. Brána kdysi mohla být krásná, ale teď jen schlíple visí na pantech, železné hroty zrezivělé. Celé místo vyzařuje ubohou rezignaci, jako by se zámek odevzdával Dryádě jako tele na porážku.

Když Liška tlačí na křídla brány, panty skřípavě protestují, ale k jejímu překvapení se vrata otevřou. Zahrada za branou je proměněná v džungli, přerostlými živými ploty prorůstá vřes. Jen dlážděná cesta zůstává odhalená, posetá listím a větvičkami. Vine se nádvořím a míří k malému prázdnému plácku, kde by mohla stát fontána, kdyby toto panství patřilo do světa lidí.

Jenže nepatří. Patří duchům a démonům.

A tak Liška uprostřed nenachází fontánu, ale kapradí, rozrostlé, svěží a nepřirozeně zelené, tak zelené, až se zdá, že svítí.

A tam, uvelebený v kruhu vějířovitých listů, září jediný květ.

3

Ne tak

chytrá lištička

Květ kapradí je tak krásný, jak říkají pověsti.

Vypadá spíš jako jazyk plamene než jako květ, září okrovými, zlatými a nachovými odstíny. A stejně jako plamene se Liška obává dotknout i květu, je si jistá, že jí sežehne prsty. Vydává zvuk, pravidelné bušení jako pulz, jako tlukot srdce. Jako by byl každý kořen v lese žílou, každá větev tepnou – a všechny nacházely domov v tomto malém květu.

Liška, znehybnělá na místě úžasem i nedůvěrou, hledí na květ. Dokázala to. Pověsti se pletly. Našla kapradí a je stále naživu – prozatím.

Nejdůležitější úkol však stále čeká: utrhnout květ a něco si přát. Ať je moje magie pryč, řekne. Jaký to bude pocit, až se jí přání splní? Zmizí její magie, jako by tu nikdy ani nebyla, nebo se bude vytrácet kousek po kousku? Pak, až bude po všem, musí ještě najít cestu ven z tohoto lesního bludiště. Je tu ale střípek naděje, a to Lišce stačí. Je jako žebrák, naučila se radovat z drobků.

Bez dalšího váhání natáhne ruku. Opatrně pokládá dlaně kolem hedvábných lístků květu, prostupuje ji rytmus jeho síly. Buch, buch, hlasitěji a hlasitěji, až má pocit, že jí ta síla roztříští kosti. Dokončí dílo, uchopí stonek, přání na rtech, a –

„Je pěkný, že?“

Není to lidský hlas. Nemůže být, podle toho, jak se ozvěnou rozléhá všude kolem. Nikdy neslyšela mluvit ďábla, ale představuje si, že by to znělo stejně: žhavě a svůdně, hladce jako voda v řečišti. Liška se poplašeně rozhlíží, pokouší se najít, odkud hlas vychází, ale pulzující magie květu kapradí jí pořád otřásá kostmi, takže sotva pozná, kde je nahoře a kde dole.

„Naneštěstí tě nemůžu nechat, ať si ho vezmeš, malá zlodějko.“

Náhle je tady ten jelen. Stojí v bráně, hlavu nakloněnou na stranu. „Jak se jmenuješ?“ ptá se přívětivě.

Ten hlas je jeho.

Jelen mluví, ačkoliv se mu nehýbou ústa. A Liška ví, že to vůbec není jelen. Je to strážce tohoto lesa a bylo by víc než nemoudré prozradit mu své jméno.

„Jsi snad ryba?“ přemítá jelen a na tak mírného tvora zní jeho otázka příliš dravě. „Ne? Tak neotevírej pusu naprázdno, jako bys byla. Jméno je prostá věc, ale ty ho neumíš říct. Jsi hloupá? Jestli ano, budu rád. Budu tak mít mnohem jednodušší práci.“

Liška zavře ústa a znovu je otevře. Tentokrát ji hlas poslechne, přestože se trochu chvěje. „Nejsem hloupá.“

„No, to posoudím sám.“ Udělá krok k ní, pak další, každý pohyb je arogantní a posměšný, blíží se jako kocour k myši zahnané do kouta. „Pořád ještě jsi mi neřekla své jméno.“

„Musím?“ provokuje ho. Magie ji tluče do žeber. Skoro stejně silné varování jako s rusalkou. „Já nepotřebuju, abys mi pověděl to svoje. Vím, kdo jsi.“

Jelen střihne uchem a popojde ještě blíž. Teď mezi nimi není nic víc než kapradí. „Ano?“

„Leši.“

Odmlka. V mezihře vyje vítr a plní vzduch zvukem šustícího listí. Jelen zvedne hlavu a udělá ještě jeden krok.

A začne hnít.

Jinak se to popsat nedá. Jako by ho pohltil hmyz, tělo sesychá, svaly se rozkládají, na boku mu vyraší stříbřitá houba a pak shnije. Kůže mu opadává z obličeje a odhaluje zažloutlé kosti a vypadané zuby; oči se propadají do lebky a mizí v temnotě prázdných důlků. Kostra se láme, přesouvá a znovu skládá; jako by tělo samo sebe rozkládalo a sestavovalo se do úplně nové podoby.

Do člověka.

Ne, poločlověka; zůstala mu ďábelská jelení lebka, která před ní ukrývá jeho tvář. Je bledý jako měsíc a pohybuje se s nepřirozenou ladností, sukmana lehce šustí, jak se otírá o kapradí. Kůži má bledou a popelavou, vlasy stařecky bílé. Nosí divočinu jako trofej, na rukávech má vyšité vzory z bodláčí a trnů a na šerpě kolem pasu se střídají proužky různých odstínů zelenomodré.

„Ano, já jsem on,“ praví démon. Je vysoký a hubený, nese se s elegancí šlechtice. „A pokud jde o tebe, ptám se naposled. Jak se jmenuješ?“

„Kaisa,“ odpoví rychle Liška.

Démon znehybní a stejně tak i les kolem něj – jako by se každá kapradina i větev snažila zaslechnout jejich rozhovor. Pak přízrak zamumlá: „Slyším, jak ti vynechává srdce, malá lhářko. Zkus to znovu.“

Liščino hrdlo se v šoku stáhne. Polkne a znovu promluví, tentokrát podle pravdy. „L-Liška.“ To je vše, co mu poví. Příjmení si nechá pro sebe.

Leši se hřejivě zasměje. „Liška, Lištička… oj, liško. Nejsi zrovna chytrá, že?“ Čím víc se přibližuje, tím víc se nad ní tyčí a ona se před prázdným pohledem propadlých očních důlků ošívá. „Přesto jsi přežila rusalku. Jak?“

„Štěstí.“

„Zase lžeš.“

„Ne –“

„Viděla jsi přes její iluze, že?“ Nakloní se k ní a zhluboka čenichá. „Máš v krvi magii, ne tak chytrá lištičko. To z tebe dělá užitečnou. Pověz mi tedy – co chceš od mé květiny?“

Jeho květina. Samozřejmě. Stejně jako rusalka, i květ kapradí je past, možná zkouška. Další lano v síti temného kouzla Dryády, v síti, do které se beznadějně zamotala.

Leši mlaskne jazykem. „Oj, opravdu jsi hloupá. Tak mi dovol, abych ti pomohl. Je to bohatství? Úspěch? Ne, počkej. U malých děvčátek, jako jsi ty, je to vždycky neopětovaná láska. Kdo je to tedy? Čeledín? Pekař? Dědic velkého jmění? No tak, no tak, ne tak chytrá lištičko. Vždycky je tu příběh.“

Někde v polovině jeho proslovu se Lišce v žaludku začíná vařit hněv. Když se démon odmlčí, aby se nadechl, Liška vyhrkne: „Chci, aby byla moje magie pryč.“

Zdá se, že odpověď Lešiho překvapila. Stáhne se a pečlivě si ji změří pohledem. „A proč bys to chtěla?“

Maryška, málem vyhrkne. A tatínek, dodá její mysl, ale ona ten hlas odsune do pozadí. Neodpoví, jen se obejme rukama. „Zabiješ mě?“

„Chceš, abych to udělal?“ přichází posměšná odpověď. Dlouhé prsty má Leši náhle na jejím krku, tvrdým nehtem přejede nahoru po hrdle, aby jí zvedl hlavu. „Vypadáš docela krotce, ale přesto jsi dost troufalá na to, abys vešla na mé panství a kradla v mé zahradě. Musíš to chtít opravdu hodně, abys došla až sem.“

Liška přikývne a instinktivně sklopí oči. Stydlivá, zdvořilá Liška, v davu snadno k přehlédnutí. Když jim nedáš důvod, aby si tě všímali, říká ráda maminka, nevšimnou si na tobě ničeho neobvyklého.

„Byl jsem tak dlouho sám, lištičko. Čas, kdy jsem vzhůru, mi zabírá dohled nad tímto lesem. A tak ti nabízím toto: služ mi jeden rok, a až skončíš, splním tvoje přání. Přestože,“ – tiše se zasměje – „je to nejkomičtější přání, jaké jsem kdy slyšel.“

Pronáší to jako rozsudek, ale nabízí jako dohodu. Liška couvá a kouše se do rtu: „A když odmítnu?“

„Pak tě nechám jít,“ odpovídá démon. „Ale nebudeš mít květinu ani mou ochranu. Jsem strážce tohoto lesa a protivit se mi má své důsledky. Snad ale budeš jedním z mála šťastlivců, snad se zvládneš dostat zpátky k hranici, než tě mí usedlíci ucítí a rozhodnou se, že tě chtějí ochutnat.“

Je strašlivý, uvědomuje si Liška. A co hůř, je nesnesitelně arogantní. Přitiskne si ruku na hruď, aby se uklidnila, a pokouší se najít v tom všem šílenství smysl. Rok není dlouhá doba. Jsou to čtyři roční období a ta vždycky uplynou rychle – sníh roztaje a sněženky rozkvetou dřív, než si dokáže vychutnat ostré vůně podzimu. Zvládne přežít rok mimo domov, přestože ji trápí představa, co bude dělat maminka, až najde její vzkaz a uvědomí si, že je pryč.

Bude to stát za to. Rok za to stojí. Rok je dost dlouhá doba na to, aby Liščiny chyby vybledly ve vzdálených vzpomínkách, aby vesničané zapomněli na podezření a našli si ke klepům novější, čerstvější skandály. Možná to bude stačit i k tomu, aby paní Pravota upustila od své posedlosti dokázat, že je Liška čarodějnice. Koneckonců, už dostala to, co chtěla: vyhnala Lišku ze Stodoly, aby už nebyla nebezpečím pro obyvatele. A až se Liška nakonec vrátí a její magie bude pryč, bude to doopravdy tak. Bude stejná jako všichni ostatní vesničané. Bude tam patřit.

Patřit.

Ano, jeden rok služby rozmarům lesního démona stojí za to, že bude celý život někam patřit.

Zatvrdí se, zvedne bradu a přinutí se pohlédnout do důlků ďábelské lebky.

„Tak dobrá,“ řekne a pečlivě váží slova. „Budu ti sloužit, za své přání a svobodu po roce služby.“

Jelení lebka nemá vůbec žádný výraz, ale v hlase jí zní náznak posměšného potěšení. „A tak si ne tak chytrá lištička skoro chytře vybrala.“ Sáhne vzhůru a ruka se štíhlými prsty se sevře kolem jednoho z výrůstků jeho paroží. Prudkým trhnutím ho ulomí; neláme se jako kost, ale jako větev, s prasknutím a třískami. Drží ho v jedné ruce a druhou popadne Lišku za levé zápěstí.

Ta sebou vyděšeně trhne, ale Leši ji drží. Když se dřevěný paroh dotkne její kůže, zaleskne se podivným zeleným světlem. Pak se pohne, ohebný jako had. Než se Liška stihne odtáhnout, omotá se jí kolem zápěstí.

Když ji Leši pustí, má Liška dřevěné pouto. Sevře ho volnou rukou a v očích ji pálí hanba. Má pocit, jako by prodala svou duši.

„Smlouva je zpečetěna. Na rok jsi moje. A teď pojď.“ Leši proklouzne kolem ní a vykročí k zámku.

Liška se kousne do rtu a naposledy se žalostně ohlédne na kapradinu. Zatímco mluvila s Lešim, květ zmizel. Bez načervenalého světla je samotné kapradí mezi ostatním plevelem sotva k rozeznání. A Liška je daleko od domova, ve společnosti démona.

Rok za to stojí, připomíná si a přejede prstem po poutu. Jak moc se může lišit služba Lešimu od života ve Stodole? Od tatínkovy smrti se Liška starala o hospodářství, vařila večeře a pečovala o zahradu. I když není nejsilnější nebo nejukázněnější, je dostatečně schopná. A soudě podle stavu zámku, je v těchto činnostech nejspíš schopnější než Leši.

„Nemám celou noc, lištičko.“ Měkké tóny Lešiho hlasu jí přetrhnou myšlenky.

Nervózně se nadechne. Zahledí se na dveře zámku: hrozivý výtvor ze starého dřeva a loupající se černé barvy, který mizí za záclonou zimolezu. Liška se neodvažuje představit si, co najde za nimi.

„Mám jen dvě pravidla,“ zavolá na ni Leši. „První je, že se mi nebudeš plést do cesty.“

Přikývne, jdou na ni mdloby. „A druhé?“

„Nikdy nesmíš opustit pozemky panství beze mne. Ani zámek po setmění. Poslechni obojí a za rok budeš volná… pokud tak dlouho přežiješ.“

4

Dům

Pod Jeřábem

Lešiho zámek uvnitř páchne plesnivinou a zkázou. Zatímco se vchodové dveře za Liškou zavírají, žalostně skřípou, a když dívka vchází do vstupní haly, málem projde pavučinou. Leši na nic nečeká – obejde ji a míří dovnitř zámku. Nechává Lišku samotnou, aby se porozhlédla kolem. Zůstává tu však strohé varování – pokud tak dlouho přežiješ.

Teď bude nejlepší o tom nepřemýšlet. Na změnu názoru je příliš pozdě.

Úzkou vstupní halu zabírá věšák na kabáty, bílý od prachu a ověšený směskou osobních oděvů: prastarý plášť, těžký kabát do zimy, obnošená vlněná šála. Liška zaváhá, než si sundá vlastní šátek a pověsí ho na věšák. Tento jednoduchý čin způsobí, že jí celá situace připadá jaksi skutečnější – ano, teď bydlí tady a věší si venkovní oblečení vedle věcí toho netvora s lebkou místo hlavy. Zuje si i boty, přestože nenachází žádné pantofle, do kterých by se přezula. Šlape za Lešim po studené dřevěné podlaze a zuby jí cvakají.

Přestože je zámek zahalen do závojů pavučin a prachu, je tu patrná zašlá nádhera; jako když stařena vzpomíná na skvělé dny svého mládí. Místo je také očividně očarované – Liška dřív přesně nevěděla, co to slovo znamená, ale teď už to ví. Když prochází kolem zdobných nástěnných svícnů, ožívají, osvětlují jí cestu náhlými plameny a zase zhasínají, jakmile je dívka nechá za sebou.

Ve vstupní hale táhne, je úzká a je tu schodiště z naolejovaného dřeva, které se vine vzhůru na ochoz. Vysoko nahoře září mihotavým světlem lustr, jehož kovová ramena mají podobu větví zakončených svíčkami ovinutými vykovanými listy. Lustr osvětluje klenutý strop, jejž zdobí namalovaný řvoucí los a ohromné stromy. Zlaté linky jsou zmatnělé pavučinami. Navzdory světlu zůstávají kouty místnosti temné a všechny stíny se divoce míhají.

Leši čeká na schodišti a hledí dolů na Lišku. Jeho bledá postava ostře kontrastuje s temnotou zámku, takže vypadá ještě přízračněji. Na démonově postoji je cosi zneklidňujícího, nelidského – strnule rovná záda, hlava nakloněná, paže podél boků.

„Vítej v domě Pod Jeřábem,“ hlas se rozléhá opuštěnými chodbami a protahuje každou slabiku do tlumeného refrénu. „Choď si, kam chceš, ale do horní místnosti ve věži nevstupuj. Snídani očekávám v osm ráno a večeři v pět večer – nechej je u dveří věžní místnosti.“ Odmlčí se a je v tom určitá nešikovnost, jako by si nebyl jistý, co s Liškou dělat, teď když ji má. „To je všechno,“ prohlásí nakonec. „Dobrou noc.“

Obrátí se a jeho dlouhé kroky vzhůru po schodišti doprovází skřípot a vrzání starého dřeva, které utichne, když Leši dojde k odpočívadlu a zmizí z dohledu.

Jakmile Liška v tiché hale zůstane sama, ucítí, jak jí po páteři přejíždí mráz. Zámek je zneklidňující a sešlý, tapety se loupou a kov je zrezivělý. Dívka se rozhlédne a pochopí, že ji čeká spousta práce – dost na to, aby si i zkušená orlická hospodyně rvala vlasy.

„Zítra,“ rozhodne se. „Budu si s tím dělat starosti zítra.“ Poslední slovo se promění v unavené zívnutí. Je vyčerpaná z šíleného úprku lesem i z vytrvalého bušení strachu v hrudi. Spát v démonově domě je méně než lákavé, ale zamlženému zraku a těžkým víčkům nelze vzdorovat.

Po špičkách přejde k přilehlé místnosti a nahlédne dovnitř. Prostor je temný, ale rozeznává obrysy otevřeného krbu a ošumělých pohovek kolem nízkého stolu. Vypadá to jako salónek. Ukradne z předsíně plášť, setřese z něj nešťastného pavouka a pak si rozváže živůtek a svlékne sukni. Zůstává jen v halence a spodničce. Vytahá si z vlasů zatoulané listy a z prstu trn, pak se schoulí na pohovce a přetáhne si plášť přes ramena.

Tělo ji bolí a myšlenky víří, ale nad vším vítězí únava. Zítřek přinese sluneční světlo a nový den – pak Dryáda jistě nebude tak děsivá. Ta myšlenka ji trochu uklidní a Liška pomalu odplouvá do spánku.

Kap, kap, kap.

Při tom zvuku dívka prudce otevře oči.

Něco ji ze stínů pozoruje. Něco nestvůrného, napůl mrtvola a napůl pes, mohutný a vysoký, se srstí černou jako dehet. Oči mu žhnou jako uhlíky; maso na hrudi a tlamě shnilo a odhalilo bělostná žebra a zažloutlé špičáky, z nichž kapou na podlahu sliny.

Kap… kap…

Liška vyskočí na nohy, srdce jí buší.

Pes je pryč.

Dívka už ani oka nezamhouří, dokud se špinavým oknem nezačne dovnitř vkrádat světlo. Teprve pak, za vzdáleného cvrlikání probouzejících se ptáků, znovu usne.

Probudí se v pokoji zalitém zlatavým světlem časného rána. Na kratičkou, omamnou chvilku si myslí, že je doma ve Stodole, ale pak ucítí dřevěné pouto kolem zápěstí a ježaté kuličky plazilky přichycené na halence. Pomalu se posadí, a zatímco z látky obírá bodláčí, zalévá ji příval vzpomínek: Dryáda, rusalka, smlouva s Lešim a nakonec i rudooký pes.

Pes. Vyděšeně se rozhlédne, napůl čeká, že bude stát za ní. Ale ne, je sama. A podle pendlovek u zdi má zpoždění s přípravou snídaně.

Při představě, že by mohla Lešiho rozhněvat, vyskočí na nohy. Odhrne bílou krajkovou záclonu a zápasí s oknem, aby ho otevřela a pustila dovnitř vlhký vzduch páchnoucí po mokré hlíně a listí. Dryádiny stromy za zahradou se bohatě zelenají, oděné mechem a lemované lišejníky.

Opuštěná zahrada je posetá světlými skvrnami slunečního svitu, který proniká i do pokoje a hřeje Lišku na tváři, zatímco si znovu zaplétá rozcuchané copy a obléká si zbytek kroje. Když si prohlíží potrhanou výšivku, pokouší se nevnímat svírání v hrudi – její nedělní šaty jsou zničené.

Liška vyjde ze salónku do matně osvětlené haly a natahuje krk, aby si prohlédla všechno, co v noční tmě neviděla. Nikdy dřív nebyla na zámku a spatřila jich jenom pár: ze zadní části vozu během cest na trhy ve Hvězdně.

Největší dům, do kterého kdy vkročila, patřil fojtovi, hlavě Stodoly. Když jednou jeho drahocenný hřebec chytil strašlivý kašel, nechal si fojt Lišku zavolat, protože znal její pověst ohledně zvířat. Nedalo jí moc práce koni pomoct – stačilo mu zvlhčit seno a vyvést ho ze zaprášené stáje na pastvinu. Přesto byl fojt natolik vděčný, že Lišku i její maminku pozval k sobě na večeři a Liška si mohla zevnitř prohlédnout jeho velký dům se šindelovou střechou a třemi velkými slunečnými místnostmi.

Dům Pod Jeřábem je ve srovnání s fojtstvím pevnost. Kamkoliv Liška pohlédne, jsou ozdobné řezby, malované vázy a okázalá oblouková okna. Navzdory silné vrstvě špíny a pavučin je všechno velkolepé, působivé a naprosto ohromující.

Moc nepomáhá, že dům Pod Jeřábem zatvrzele odmítá být obyčejný. To první, čeho si Liška všimne, jsou obrazy: místo obvyklých předků nebo svatých zachycují zvířata s korálkovýma očima, která číhají v trnitých houštinách temných lesů. Liška se na ně zahledí a přejede rukou po zábradlí; zvedne se oblak prachu a na prstech jí zůstane měkká špína. Dokonce i prach v zámku je zvláštní – místo aby se vznesl a pak zase usadil, stoupá ve spirálách a vírech a otírá se o Lišku jako příliš přítulná kočka. Plíží se za ní, motá se jí kolem kotníků, dokud se na něj nepodívá zpříma a neřekne: „Prosím, teď ne. Už tak jsem nervózní a mám tě všude na šatech.“

Prach se znovu usadí jako pokárané dítě a Liška uvažuje, jestli se už nezbláznila.

Konečně najde koupelnu; je to zatím nejméně špinavé místo v zámku. Dívka s ohromením hledí na vodovodní trubky – něco, o čem slyšela, ale nikdy to neviděla – a kohoutky nad mramorovým umyvadlem i vanou se lvíma nohama. Na rozdíl od toho, co slyšela, nejsou trubky měděné: mají drsnou kůru, jako by byly udělané z dutých kořenů stromů. A možná jsou. Teď už Lišku nic nepřekvapí.

Ať jsou z kořenů, nebo ne, Liška je dychtí vyzkoušet. Otočením kohoutku pustí proud příjemně chladné vody a využije ho k tomu, aby si vydrhla špínu a prach z obličeje, ale také zaschlou krev z rány, jak ji šlehla jakási větev.

Nad umyvadlem je zrcadlo zarámované v železných větvích a Liška do něj minutu zírá. Z tváře jí kape voda. Připadá si proměněná, ale nevypadá tak. Pořád je stejná, obyčejná skromná dívka se zdviženým nosem a tmavými vlasy, což jsou rysy, které zdědila po tatínkovi. Oči má však modré jako maminčiny; jenže zatímco maminčiny připomínaly led, její byly vždycky měkčí. Jako pomněnky, říkával tatínek. S účesem Liška odvedla mizernou práci a zpod šátku jí vyklouzl široký pramen vlasů. Tento je bílý. Je součástí šedivého pruhu, který jí začíná na spánku – objevil se po té nehodě s Maryškou.

Nehoda. Bylo to příliš laskavé, příliš měkké slovo pro to, co Liška udělala. Zajíkne se a na okamžik to všechno vidí znovu.

Maryška, ústa otevřená ve výkřiku, se hroutí k zemi…

„Ne,“ řekne Liška nahlas, rukama svírá obě strany umyvadla. Proniká do ní chlad mramoru, který ji uklidňuje, dokud znovu nedokáže normálně dýchat. Pak si chvatně zastrčí bílý pramen zpátky pod šátek a vyběhne z koupelny.

Kuchyň naštěstí není těžké najít. Je to prostá, praktická místnost se stěnami obloženými dřevěnými panely, množstvím polic a velikými kachlovými kamny s pecí a přihrádkou na dřevo. V místnosti víří hustý prach, takže vypadá mlhavě, jako sen. Při dalším průzkumu Liška odhalí spižírnu se skrovnou zásobou mouky, jednou láhví mléka a vrchovatou mísou vajec. V duchu si poznamená, že musí později vyhledat sklep; prozatím si ale dokáže vystačit s tím, co má.

Beztak, jak těžké může být potěšit démona?

Smíchá mouku s vejcem a přichystá těsto na zatirky. Trhá ho na malé kousky, zatímco se na kamnech ohřívá mléko. Pak nechá zatirky sklouznout do vařícího mléka; přitom ji napadne, že na zámku neviděla žádná kuřata a rozhodně ani krávu. Je možné, že Leši přechází do lidského světa? To by byl rozhodně pozoruhodný pohled.

Rychlou snídani Liška naservíruje do porcelánových misek, najde tác, položí na něj nádobí i se lžící a povzdechne si. Navzdory usilovné snaze nevšímat si ho se jí v útrobách vynořuje strach jako smetana na den starém mléce. Nijak se to neliší od života ve vesnici, přesvědčuje samu sebe. Prostě musí držet hlavu dole, vyhýbat se potížím a bude volná… za rok.

Než opustí místnost, žalostně se ohlédne ke kamnům. Chybí jí společnost jejich rodinného šotka. Domácí duch obyčejně seděl na polici nebo ji mlčky pozoroval ze stínů, ale občas se k ní malý mužíček s vousy od sazí a uhlově černýma očima připojil a pomáhal jí při práci. Maminka ho nikdy neviděla, a kdykoliv se jí Liška pokoušela šotka ukázat, bolestně jí tiskla ruku a říkala: „Nic tam není, chápeš?“

Nejprve nechápala. Ale pak se to naučila.

Zámecká věž má kamenné a studené zdi; její schody jsou prosté, v mnohem starším stylu než zbytek zámku. Na vrcholku vyhlíží nezasklené okno do větvoví vysokého jeřábu, který je korunovaný kvítky bílými jako střed zimy a místy zdobený prvními jeřabinami. Na horním konci schodiště čekají jediné dřevěné dveře – Liška položí tác před ně a zaklepe. Když se neozve odpověď, dá si ruce kolem úst a zavolá: „Leši?“

Nic. Zkusí to znovu: „Haló, pane Leši?“

Ticho. Opatrně se stáhne. Když sestoupí do poloviny schodů, zaslechne vrznutí otevíraných dveří a zaskřípání zvedaného tácu.

Je po poledni, když si Liška vyhrne rukávy a dá se do práce. Je jí tu spousta, ohromné množství, ale ona je odhodlaná znovu vnést do chaosu řád. Nikdy předtím nebyla zvlášť čistotná – kdyby dostala minci pokaždé, když ji maminka peskovala, že přinesla do kuchyně bláto nebo že si umazala oblečení, byla by opravdu bohatá – ale tento zámek v ní čímsi vyvolává lítost. Je jako starý lovecký pes; kdysi pánova chlouba, teď zapomenutý a odložený. Liška mu chce okamžitě pomoct – chce o něj pečovat, aby se uzdravil a aby se do zapomenutých síní vrátilo světlo.

Začíná průzkumem. Prochází kolem pozemků, tak daleko, jak se odváží, a přitom nespouští oči z lesa za zdí. Pro jistotu s sebou má kuchyňský nůž, přestože pochybuje, že by jí k něčemu byl, kdyby potkala démona – nebo hůř, rudookého psa.

Jako všechno ostatní jsou pozemky za zámkem zarostlé plevelem a proniká do nich les. Tady Liška najde rozpadající se studnu a dveře do sklepa. Obojí je skryté, zarostlé mechem a břečťanem, jen stezka vyšlapaná v porostu naznačuje, že je Leši používá. Bohudíky je sklep zásobený lépe než kuchyň, je tu několik kusů sušeného masa spolu s brambory, řepou a zrním. Lišce se při pohledu na ně sbíhají sliny – v pohraničních vesnicích, jako byla ta její, je maso drahé a jí se jen o svátcích nebo, v bohatších rodinách, o nedělích.

Potom, co Liška zkontrolovala zásoby, začíná s druhým úkolem. V kuchyni nebyly žádné byliny nebo koření, ale venku je mnoho rostlin, které poznává: žlutě kvetoucí kopr, divoký česnek, ředkvičky, máta a tymián s fialovými kvítky. Všechno sbírá do záhybů sukně, nosí zpátky do kuchyně a pak se vydává ven s vědrem, ke studni pro vodu.

Tak jí ubíhá odpoledne: pokouší se proměnit prázdnou skořápku, kterou zámek je, v něco, v čem se žije. Smíchá mouku a vodu a nechává je kynout, uvaří z plátku soleného masa vývar, sundá a vydrhne hrnce a pánve. Když dokončí úkoly, utře si čelo rukávem od mouky a dá se do prohlídky kuchyně.

A tehdy si všimne, že se kuchyň změnila.

Na stěně u kamen je dřevěná deska s háky na zavěšení hrnců a pánví. Nebo tu aspoň byla, když se tam podívala naposledy. Teď je pryč.

Na jejím místě se nacházejí dveře.

Jsou to těžké, okázalé dveře natřené jako noční obloha indigovou modří se zlatými tečkami hvězd. Klika je vyřezaná do tvaru broušeného diamantu a štěrbinou dole proniká světlo, jako by na druhé straně dveří polapili slunce.

Liška ztuhne. V tutéž chvíli se chodbou začnou rozléhat kroky. Polekaně se ohlédne za zvukem a pak zpět ke dveřím.

Ale žádné tam nejsou. Hrnce a pánve se vrátily na své místo, jako by nikdy nezmizely.

Co –

Liška nemá šanci nad tím přemýšlet, protože vchod zaplní stín. Najednou tu stojí Leši, samé parohy a hrůza – za dne vypadá ještě strašidelněji než o půlnoci za slunovratu.

5

Rozbitá

magie

Liška potlačí překvapené vyjeknutí a rukou si zacpe ústa. Leši také ztuhne, ruce podél boků, hlava z jelení lebky se neustále jízlivě ušklíbá. Dnes nemá sukmanu, jen volnou košili zastrčenou za širokým opaskem s mnoha kovovými cvočky a kalhoty s výšivkou na kapsách. Nic neříká a Liška také ne. Hledí jeden na druhého, démon a dívka, oba zaskočení tím, koho mají za společníka.

„Byly tu…“ Dveře, chystá se říct Liška, ale pak si to rozmyslí, protože stěží ví, co viděla. Následuje další chvíle ticha. Démon dál civí.

Nakonec Liška prohlásí: „Je tu spousta zásob.“

„Ano,“ odpoví Leši.

„Ale nemáš žádné zahrady nebo pole.“

„Ne.“

„Takže…“ Liška umlkne, napjatá jako struna. „Jak?“

Démonův hlas zní přezíravě: „Platba.“

Liška se zamračí, než si vzpomene. Aha. Desátky. Opravdu jich je tolik? Když nad tím uvažuje, vlastně ani neví, jak daleko Dryáda sahá – mapu Orlice viděla jenom jedenkrát, v jedné z drahých knih otce Pavla. Les musí být rozlehlý, pokud jím prochází tolik lidí.

„Jak je všechny chráníš?“ ptá se.

„To je starost pro démona. Vrať se k práci, ne tak chytrá lištičko, a zkus mi na zámku neudělat moc velký nepořádek.“

„Trochu?“