Přeložila Magdaléna Stárková

FOUR WEEKENDS AND A FUNERAL

Copyright © 2024 by Ellie Palmer

All rights reserved.

Translation © Magdaléna Stárková, 2025

ISBN 978-80-249-5751-7

Věnováno Chrisovi.

Tys vždycky věřil, že je tohle možné,
a to je jen jedna z milionů věcí,
které na tobě miluju.

1

Začneme pohřbem

To, že ještě pořád chodím se Samem Lewisem, se dozvídám na jeho pohřbu.

S Marou vklouzneme do katolického kostela sv. Ignáce dvacet minut před začátkem.

„Čvachtají ti boty,“ pošeptá mi koutkem úst.

„Na parkovišti byla louže.“ Moje slova podkreslí mokré plesknutí mého chodidla do provlhlé stélky v botě.

Na prahu vezmu Maru za loket, zatímco ji vedu k matně povědomým tvářím přátel a blízkých mého ex. Ve skutečnosti je to ale spíš ona, kdo mě podpírá. Taková už je totiž povinnost nejlepší kamarádky, ačkoli z ní její úchvatné, ostré rysy a sošná postava dělají jen o chloupek diskrétnější doprovod, než by byl pro citovou podporu vycvičený corgi.

Dnes spolu tvoříme hotovou studii kontrastů. Zatímco Mara je vysoká a jistě si vykračuje na podpatcích, já se svou malou postavou a v promočených plátěných balerínkách, které se dají bez potíží strčit do pračky, působím spíš nemotorně. Ona má kaštanové vlasy elegantně spletené ve francouzském copu, zatímco mně moje dlouhé hnědé kudrny rozcuchaně padají do tváře, protože se ani ve třiceti nedokážu učesat podle videa na youtube.

Vyprostí se z mého smrtícího sevření, aby si rozepnula kabát a odkryla tak čistě černý svetr jako z reklamy na Woolite a elegantní kalhoty s širokými nohavicemi. Já, která házím tmavé pletené oblečení do pračky s chronickou lehkomyslností, jsem doma nic tak dokonale smutečně temného neobjevila – a to dokonce ani na pohřeb chlapíka, který se se mnou opatrně rozešel na lodičce. Nakonec jsem se musela spokojit s vybledlými, uhlově černými šaty a svetrem pohybujícím se barevně někde mezi hráškově zelenou a odstínem hnijící trávy. Jen doufám, že brzy začne sněžit, protože podzimu už mám plné zuby. A dneška stejně tak.

Dřevěné dveře za námi s těžkým klapnutím zapadnou a ohlásí tím náš příchod. Asi není úplně běžné na takové akce chodit s doprovodem, ale pohřeb mého nejčerstvějšího ex není zrovna obyčejná věc.

Očima pátrám v přední části kostela po někom, koho bych snad mohla znát. Přesněji řečeno: doufám, že tu neznám ani živou duši a jen jsem si spletla čas a místo.

Ale ne, ne. Tohle přece není ten váš Sam Lewis, řekl by mi třeba nějaký úplně cizí člověk. To byl jiný Sam Lewis. I když ani tento už šest týdnů není můj – pokud vůbec kdy byl.

Jenže právě v tu chvíli pohledem zavadím o jeho kamaráda Russella, kterého okamžitě poznám, takže mi srdce zaplaví úleva i zklamání jako přílivová vlna. Takže se to opravdu děje. A není to žádný omyl.

Přitočíme se tedy ke skupince přátel a Russell se představí Maře snad až příliš vřelým objetím. Dívám se, jak se zuby nehty brání svému přirozenému instinktu se znechuceně stáhnout. Russell Rossi nevynechá žádné dobrodružství a nestydatě flirtuje, kam se podívá. Navíc je tak neskutečně krásný, až je skoro ošklivý, čili vlastně příšerně sexy, a navíc se neskutečně rád se všemi objímá.

A protože Mara jednou popsala i přátelské plácnutí dlaní o dlaň jako nevhodně důvěrné, raději popadnu Russella do náručí sama. Přitiskne ke mně celé tělo a drží mě zhruba o tři vteřiny déle, než je společensky únosné. Jakmile mě pustí, představí mě zbytku své skupiny jako „Alison Mullallyovou, Samovu holku“.

„Bývalou,“ opravím ho.

„No to je jasný, kotě,“ odmávne mě Russell, než se vrátí k načatému rozhovoru.

Jeho slova mě štípnou na kůži jako odpinknutá gumička. Stojím tam jako pitomec, zatímco si ostatní povídají o lidech, které neznám, a vzpomínkách na věci, které jsem s nimi nikdy nezažila.

Na jazyku mě pálí věta: Sam se se mnou před šesti týdny rozešel.

Otevřu a zavřu pusu. Jednou, podruhé a potom ještě potřetí. S každou uplynulou vteřinou se ale můj pokus uvést věci na pravou míru mění v nepříjemný sled nelogických argumentů v konverzaci, která už se ale dávno točí kolem něčeho jiného. Všechna vysvětlení se mi rozplývají v ústech jako nakyslá cukrová vata.

Pak se k našemu hloučku připojí i Samova máma a pozdraví nás chladným, strojeným objetím. Nemůžu se na ni ani podívat, když si mě přitáhne k sobě a do svetru barvy hnijícího listí mi téměř neslyšně zašeptá: „Jsem tak ráda, že vás našel dřív, než…“

Konečně mi docvakne, jakou roli v tomhle tragickém dramatu hraju.

Na pohřbech jsme všichni časem přítomným vztahujícím se k zemřelému. Judy Lewisová je Samova matka. Rachel je jeho sestra. A mě pořád dokola představují jako jeho přítelkyni. Tohle je Alison, Samova holka.

Jen Sam už je časem minulým.

A já pro tyhle lidi ještě pořád jsem jeho přítelkyně. Nikdo se neptá, jak vážné to mezi námi bylo, aby vyměřil hloubku bolesti, která je mi dovolena. Mohli jsme spolu být dva týdny nebo deset let, ačkoli všichni, kdo ho sledují na instagramu, jasně viděli, že jsem se vynořila někdy v červnu. Na jeho tiktok jsem nikdy nepronikla. Vztah by mi kazil image nomáda, vymlouval se.

V břiše se mi začíná hromadit ustrašený pocit, zatímco postávám někde mezi konvicemi s vlažnou kávou a poslouchám nejrůznější pokroucené verze svého milostného života, které sem proudí přes smuteční květiny a věnce. Většina těch vyprávění se liší v časové ose někde okolo rodinného setkání Lewisových na Svátek práce.

V mém podání mi dal Sam kopačky tři dny před ním, zatímco paní Lewisová slyšela jen politováníhodnou zprávu o tom, že jsem se přiotrávila jídlem, a proto se nemohla na večírek dostavit. Russell doteď lituje, že jsem byla na cestách a promeškala ten skvělý táborák – navíc ten největší, jaký se jim kdy povedl! Hrstka jiných zase tvrdí, že mě na rodinné sešlosti viděla.

Všechny ty historky – až na moji – se ale shodují v tom, že jsem na Svátek práce se Samem ještě chodila a náš vztah pokračoval až do minulého úterý, kdy se v Sedoně cestou na spontánní výlet do skal vyboural ve vypůjčeném autě. A proto jsem na pohřbu v hlavách lidí zapsaná – možná už navždy – jako Samova přítelkyně.

Tak si říkám, jestli ta jeho lež neznamenala, že ke mně přece jen cítil víc, než mi byl ochoten přiznat, ale rychle tu myšlenku zaplaším. Spíš jsem mu ani nestála za to, aby náš rozchod oficiálně ohlásil. Stačilo by, kdyby se na příští akci objevil s novým doprovodem a vše by bylo hned jasné. Jenže příští větší akce je bohužel právě dnes a na tu už se Sam nedostaví.

Jak se dav pomalu přesouvá do útrob kostela, protáhnu Maru těžkými dvoukřídlými dveřmi do chodby farní školy ozdobené pestrými kresbami Ježíše na kříži, vyvedenými s různou úrovní umělecké zručnosti.

Mara div nezakopne o vlastní nohy. „Alison, co to sakra…?“

„Proč si všichni mysli, že…?“ Ani větu nedokončím, jak mi hrdlo svírá nevolnost.

„A proč jsi je neopravila?“ zeptá se kamarádka, když se opře o béžové skřínky podél chodby.

„Zkoušela jsem to!“ Mara o mojí výpovědi zapochybuje sotva znatelným protočením panenek. „Co jsem asi tak měla dělat? Říct jim: ‚Ale kdepak, paní Lewisová, určitě dnes nemáte dost špatných zpráv, a tak vám musím sdělit, že jsme se s vaším synem před šesti týdny rozešli?‘“

Se zamračením típne svůj vrnící telefon. „Aspoň dal kopačky on tobě. Nemusíš se cítit provinile.“

Kousnu se nervózně do spodního rtu. „Já si naopak myslím, že tohle je ještě horší.“

Mařin telefon znovu zavibruje – tentokrát o dost divočeji. Její otázku dokreslí zuřivé klepání palcem. „Tak proč jsme sem teda šly?“

Čvachtavým krokem přešlapuju kolem pootevřených dveří třídy paní učitelky Dubické. „Jeho máma mě tu totiž chtěla… což najednou dává větší smysl. Stejně se Samem chceme zůstat kamarádi. Teda… chtěli jsme,“ opravím se hned. Jedna drobná změna slovesa, znamenající rozdíl mezi životem a smrtí. „S kým si tu píšeš, zatímco se zmítám v krizi?“ kývnu na Maru.

„S tím chlapem,“ zavrčí. Mara totiž řídí kampaň jednoho možného kandidáta na úřad starosty, kterému ale neřekne jinak než ten chlap. To, jak právě zlostně ťuká do telefonu, jak jí tuhnou ramena a dme se chřípí, mi prozradí, jak moc ji ten člověk štve. „A protože jsme teď tady,“ opíše gestem ruky kroužek mezi námi, „musím informovat Chelsea, abychom měly všechny ty samé informace. Ona totiž zrovna o něčem přemýšlí…“

„Myslíš tohle? Co je…“ vytrhnu si ztlumený mobil z kapsy kabátu a jen si povzdychnu, když mě uvítá upozornění na zprávy a hovory od Chelsea Olsonové, poslední z našeho tria. „Nemůžeš jen tak do skupinového chatu napsat: Al randí se Samem a myslet si, že to nebude mít žádné důsledky. A Chelsea se hned ptá, jestli to mezi vámi vypadalo jako vztah mezi Casperem a Kate v tom filmu.“

Zatímco Mara je typická stará duše obdařená okoralou perspektivou člověka, který už všechno viděl a slyšel, Chelsea je ještě nezkažená. Má nekonečné možnosti, a tak když jí Mara napíše lehce zašifrovanou zprávu o mojí opravdové noční můře, hned si myslí, že jsem po hlavě spadla do paranormálního románku s duchem.

„Opovaž se na to odpovědět. Nikdy se k ničemu nepřiznávej písemně a všechny své výpovědi raději dělej jen elektronicky. Zrovna teď zní oficiální verze stále tak, že se Samem chodíš.“

„Já ale nepotřebuju žádnou vymyšlenou historku. Musím jen věci uvést na pravou míru,“ naberu do plic pořádnou porci osvěžujícího vzduchu, než ztratím páru a těžce se opřu o skřínky vedle Mary. „Jak to ale navleču?“

„Co takhle vyscreenovaná poznámka z mobilu místo fotky na instagramu? To je přece klasika. Nebo prostě řekni jeho mámě, že to celé bylo jen nedorozumění.“

„No jo, jasně,“ sevře se mi nervózně žaludek. „Dej mi ještě chviličku.“

Očima sklouznu ke svítící ceduli nad únikovým východem s nápisem: POZOR! ZAZNÍ ALARM!

Než ale opravdu stihnu zvážit cesty ven, vpadne k nám na chodbu nádherná blondýnka. „Je některá z vás Alison?“ zeptá se ta žena. „Russell říkal něco o tom, že Samova holka zmizela někde tady.“ Zarazí se a nějakým zázrakem stojí právě v místě, kde jí v temné chodbě téměř bez oken padá do vlasů jeden jediný osamělý paprsek slunce, který ji osvítí jako anděla smrti. Potom ale vytřeští oči. Poznala mě. K čertu s tebou, Russelle. „Alison? Já jsem Rachel, Samova sestra.“

Jakmile to vyřkne, hned to vidím. Rachel Lewisová se bratrovi podobá téměř jako vejce vejci. Dívá se na svět těma samýma mořsky modrýma očima a hlavu jí krášlí sluníčkem vyšisovaná světlá hříva. Nemá na sobě ani špetku make-upu, a přesto v jednoduchých šatech z černé bavlny září jako hvězda. Potlačím nevhodné touhy se jí zeptat, jak pečuje o pleť.

Slova Samova přítelkyně mi drnčí v hlavě jako alarm.

Tohle je tedy ta konfrontace, jíž se nevyhnutelně řítím vstříc – budu muset nekonečně vyprávět, jak mě odkopl ten, po kterém tu všichni přišli truchlit. Připravím se na nejhorší. „To je asi nějaké nedorozumění,“ řeknu pasivním hlasem jako skutečná politička. Mara by na mě měla být pyšná. „Já jsem Samova bývalá. Nevím, jak se to stalo, ale…“

Rachel mě jen odmávne rukou. „Já to všechno přece vím. Komu všemu jste to řekla vy?“

Na malou chvilku přestanu analyzovat její podobu se Samem a konečně se soustředím na to, jak tu přede mnou stojí. Přešlapuje z nohy na nohu a ohlíží se přes rameno jako neohrožená reportérka pracující s čím dál ožehavějším zdrojem – jen místo potemnělé garáže jí pozadí dělají věšáky na dětské kabátky.

„Jak… řekla?“ zamžourám na ni.

„Nooo, že jste se rozešli. Prosím, povězte mi, že jste to ještě nikomu neprozradila.“

Upírá na mě prosebný pohled.

Než odpovím, krátce se podívám na Maru. „Chtěla jsem opravit Russella, ale jako by mě ani neslyšel.“

„Moment. Promiňte, ale…vy to víte?“ proměnila se moje kamarádka v profesionální verzi sebe samotné, jako když se kosmický vetřelec dokáže transformovat z lidské podoby ve zvíře.

„Brácha mě poprosil, abych z letenky do Chile vyhodila její jméno. Takže mi to neušlo,“ nakloní se k nám Rachel. „Ale kromě mě o tom zatím nikdo nemá ani páru.“

V době, kdy jsem se Samem chodila a předstírala divokou impulzivitu, mi slíbil, že pokud se k němu budu chtít připojit v Chile, „letenky a ubytování už prostě nějak zařídí.“ Prostě řekni, že poletíš. Zbytek už se vyřeší sám, ujišťoval mě. Nejdřív jsem si myslela, že je to něco jako mantra. „Přej si a vesmír ti to splní“ nebo tak něco. Jenže se zdá, že „vesmír“ není nikdo jiný než jeho sestra pracující jako letuška.

„Z jaké letenky?“ otočí se na mě prudce Mara.

„Sam mě pozval, abych ho v lednu doprovázela na výpravě do Patagonie,“ odpovím, a když na sobě ucítím kamarádčin zkoumavý pohled, ztuhnou mi ramena.

„A ty jsi s tím souhlasila?“ ptá se dál. „Dobrovolně?“

Rachel mávnutím ruky přeruší náš tok významných pohledů a pokrčení ramen. „Nemáme moc času,“ popohání nás hlasem plným vyplašené energie. „Za pár minut musím pronést smuteční řeč, a tak bych si ráda byla jistá, jestli s tím souhlasíte.“

„S čím má souhlasit?“ založí si Mara bojovně ruce.

Rachel si mě přitáhne za předloktí blíž k sobě a svírá mě tak pevně, že mě z toho zabolí konečky prstů. „Sam nechtěl, aby se máma dozvěděla, že už spolu nechodíte. Pořád se ho ptala, kdy přestane poletovat po světě a najde si vážný vztah… A navíc se jí líbíte. Vypadáte jako stabilní osobnost.“ Tím asi myslí, že jsem nudná. „Přes všechno, čeho Sam dosáhl, je pro rodiče v současné chvíli nejdůležitější vědomí, že se konečně usadil s hodnou holkou.“ Při slovech hodná holka naznačí prsty ve vzduchu uvozovky. Nevím sice, zda má něco proti milým děvčatům obecně, nebo mě jen chce onálepkovat, ale nikdo se jí na nic už dál nevyptává.

Nakloním hlavu na stranu ve snaze si v hlavě srovnat ten podivný zvrat událostí. „Takže mám… předstírat?“

Horečně pokyvuje hlavou, jako by přesvědčovala sama sebe. „Vždyť je to jen jeden den. Chodili jste spolu sotva pár dní, a jakmile si to všichni odtruchlí a život půjde dál, zapomenou na vás. Já… my prostě potřebujeme, abyste se dnes tvářila jako Samova holka. Prosím…“ To poslední slovo sice Rachel polkne, ale já ho stejně slyším. V koutcích očí se jí sbírají slzy, a tak je mrkáním odežene. Pohled na její ztrápený výraz mě bolestivě bodne u srdce, a tak sevřu čelisti, abych taky nezačala brečet.

Představa, že se Sam bál, že jeho neohrožený život nebude rodičům stačit, mě najednou zabolí, aniž bych dokázala vysvětlit proč. Chtěla bych mu říct, jak moc jsem jeho nespoutanost obdivovala, jenže už to nejde. Protože Samovi už nikdy nic nepovím ani já, ani ta zoufalá žena přede mnou.

Ale předstírat? To přece dokážu.

Sundám si Rachelinu ruku z předloktí a vycením zuby v – doufám – povzbudivém úsměvu. „Ale jistě. Zahraju vám, kohokoli budete chtít.“

Samův pohřeb pulzuje energií tak, jak je to jenom při podobné události možné. Kostel praská ve švech jako na Velikonoční neděli, Štědrý den a… při rozloučení s mladým člověkem. S Marou nás pošlou do lavice v přední části kostela a já si až příliš pozdě uvědomím, že nám bylo právě přiděleno místo mezi hlavními truchlícími.

Sedíme ve druhé řadě hned za nejbližší rodinou v hloučku bratranců, sestřenic a celoživotních přátel. Jako odkopnutý letní románek jsem si přivedla psychickou oporu a oblékla se tak, abych v zadních lavicích dobře zapadla mezi bývalé kolegy a známé ze střední. Místo toho tu teď ale sedím všem na očích jako Současná Přítelkyně Sama Lewise (ano, všechno velkým!).

Rachel pronese svou smuteční řeč. Nejdřív vzpomíná na dětství, lezení po stromech a polámané ruce, na Samovu časně probuzenou objevitelskou vášeň a hlad po adrenalinových zážitcích. Potom zmíní jeho sklony ke spontánním dovoleným a výpravám do divočiny, o nichž se nikomu předtím ani slůvkem nezmínil. Jsem si jistá, že to, co po smrti vypadá úchvatně, za života mnoha lidem připravilo nejednu nakvašenou chvilku. V Rachelině popisu Sama sice poznávám, ale najednou je plochý jako bezchybný soubor milých historek a střelených anekdot.

Vždycky jsem si myslela, že Sam žije docela správně. Byl energický a spontánní, vždycky toužil po nových místech a v jednom kuse odjížděl na nějaké vzrušující výlety. V každém aspektu života byl vždycky připravený k rychlému startu. Se svou impulzivní povahou se pouštěl i do věcí, které ho děsily, jen proto, aby potom „měl co vyprávět“. Pokud se o někom dalo říct, že skutečně žil, pak o něm.

Po pár schůzkách mě představil rodičům a pozval na dvoutýdenní výpravu do Patagonských And, jako by tohle byl ten nejpřirozenější způsob, jak začínat vztah.

Myslela jsem, že když s ním začnu chodit, udělá to ze mě během vteřinky podobnou dobrodružku, jenže nakonec jsem byla jen unavená. Doufala jsem, že se jeho životnímu stylu nakonec přizpůsobím jako horolezec nadmořské výšce, ale místo toho mě to jen čím dál víc vyčerpávalo, až jsem sotva popadala dech. A pak mě Sam odřízl.

Někdy si říkám, že tě túry, paragliding a lezení snad ani nebaví, řekl, než to ukončil. Rád bych poznal tebe, jenže mám pocit, jako bys předstírala, že jsi úplně někým jiným.

Cítím na zádech pohledy přítomných, zatímco mi někde pod hrudní kostí probublává smutek, který ale není takový, jak na první pohled vypadá. Sam mi schází jako kamarád, jako chlapík, který zářil jasně a sálavě jako slunce, jehož přitažlivé síle nikdo nedokázal odolat.

Když dohrají „On Eagle’s Wings“, ožiju. Farář představí dalšího mluvčího a já potlačím nepatřičné pousmání nad tím, jak zve na kazatelnu „Adama Berga, Samova nejlepšího kamaráda.“ Samova nejstaršího přítele a spolubydlícího z koleje, legendárního Adama, jsem zatím poznala jako Mrzouta ze Severního pobřeží. Zdá se ale, že s tou skutečností zůstanu sama.

Adam, oblíbený aktér ze Samových historek, žije v Duluthu dvě hodiny jízdy odsud, a ačkoli jsem se s ním potkávala na nespočtu skupinových chatů plných spontánních pozvání na akce a různé víkendové výlety, nikdy jsem ho neviděla osobně. Adam totiž vždycky jen krátce odpověděl něco jako „nemůžu“ nebo „ne“. (Já jsem sice taky často odmítala, ale daleko obšírněji a s větším politováním.) Stejně jako v případě yettiho nebo lochnesky jsem pochybovala, že Samova „nejbližšího přítele“ někdy opravdu spatřím.

Sotva ale skutečně přistoupí ke kazatelně, překvapí mě. Vůbec totiž nevypadá jako všichni ti ambiciózní outdooroví influenceři, jimiž se Sam obvykle obklopoval. Ne že by to Adamovi neslušelo, je to moc pohledný chlapík, jen prostě trochu jiný druh „neučesaně hezkého bílého chlápka“. Zatímco ze Sama vyzařovala nenucená, větrem rozfoukaná krása dobrodruha sesedajícího z vodního skútru, Adam vypadá spíš jako někdo, kdo už celé dny nespal, ale zároveň paradoxně zrovna rozlepil oči. Rozcuchané tmavě hnědé vlasy a vousy má trochu přerostlé, jako by si jednou – nebo třikrát po sobě – zapomněl skočit k holiči. Uprostřed osmého verše třetí kapitoly Listu Filipským zkrotí naškrobený límeček od košile pod šedočerným oblekem, který si jistě buď jen vypůjčil, nebo ho od nějaké svatby schovává někde na dně šatny.

Během poslední pasáže se zadívá na přeplněný kostel a jeho oči se zapíchnou do těch mých jako šipka s uspávacím prostředkem, z níž mi trnou záda. Než ze mě udělá hadrovou panenku, mísí se v jeho pohledu kombinace pochopení a studu. Takhle se asi tváří někdo, kdo cizímu člověku vyfoukne parkovací místo a náhodou se s ním pak o pět minut později sejde ve výtahu.

Sevře se mi žaludek, ale než stihnu plně rozšifrovat jeho výraz, zazvoní mi v kabátu zaručeně vypnutý mobil. Trvá pouhou milisekundu, než se pohledem vrátím zpět k Adamovi, ale ten už se dívá jinam. Aniž by mi věnoval byť jen vteřinku pozornosti, sejde z kazatelny a vrátí se do davu.

Otočím se na Maru, abych jí očima a telepaticky okamžitě řekla: Viděla jsi to? Ale vážně, co s tím chlápkem je?, jenže kamarádka klidně listuje zpěvníkem, jako by se jí vrtkavý úsměv nějakého Adama Berga ani v nejmenší nedotýkal.

Využiju nepříjemné chvilky ticha v průběhu obřadu a odemknu telefon. Z displeje na mě zírá upozornění, které prolomilo i tichý režim:

Zpráva z budoucnosti! Vyraz o víkendu na vandr se Samem! Chile je tak krásné, jak sis představovala, ale to jen proto, že ses v říjnu pořádně obula do tréninku.

Z úst se mi vydere děsivý hrdelní zvuk, které rozechvěje vzduch v kostele. Cítím, jak se na mě najednou upírají pohledy všech přítomných.

„To je jeho přítelkyně,“ vysvětlí někdo ve sboru soucitných hlasů.

Protože tohle teď jsem. Jeho holka. Sam Lewis mě má na krku i po smrti.

2

Oběd

Když jsme spolu ještě chodili, nechával mi Sam rád v kalendáři různé připomínky, kterým říkal „zprávy z budoucnosti“. Byly součástí životní filozofie, kterou šířil na své motivační instagramové platformě plné pozitivních zpráv, včetně obrázků jeho ostré čelisti obdivující západ slunce nad Kilimandžárem.

Stačilo se jen letmo zmínit o tom, že bych něco chtěla, a už se to proměnilo v zápis v kalendáři, formulovaný jako by ho psalo moje budoucí já. Stálo tam většinou něco jako: „Dnes jsi začala trénovat na maraton a jde ti to skvěle!“ nebo „Jsem tak ráda, že sis dnes koupila letenku do Chorvatska, protože teď tam už jsi a je to opravdu úchvatné.“

Se Samem člověk nikdy jen tak nesnil s otevřenýma očima. Všechno se dalo splnit. Možné i nemožné na dosah ruky. Peníze, čas, ani dřívější závazky nikdy nepředstavovaly výmluvu, proč nežít naplno. Nikdy nechápal, proč z těch zpráv neskáču radostí. Pro něho každý takový vzkaz z budoucnosti znamenal potenciál. Mně zase připomínal, jak jsem nedostatečná.

Když jsem souhlasila, že s ním pojedu do Patagonie, asi mi do kalendáře nahrál víc takových motivačních vzkazů a odpočítávání. Těsně po rozchodu mi na mobilu cinklo „100 dní do tvé velké cesty.“ Dokud to byly jen zprávy od chlapíka, který se mnou zase chtěl být jen kamarád, neděsilo mě to to tolik, jako když teď podobné upomínky přicházely v zlověstně načasovaných intervalech od nebožtíka.

„Promiň, že tam nemáš polštářek,“ ukáže Mara bradou z místa řidiče svého džípu směrem k holému bezpečnostnímu pásu na mé straně. „Když jsem to auto měla na technické kontrole, vyhodili ho.“

S čelem opřeným o studené sklo se zadívám na parkoviště jachtařského klubu. „To je dobrý.“ A nelžu. Ten polštářek na bezpečnostním pásu jsem potřebovala jen těsně po amputaci a později po rekonstrukci prsou. Od té doby je to ale jen otázka pohodlí. Byl prostě příliš měkký na to, abych ho vyhodila.

Když mámě před šesti lety zjistili rakovinu prsu ve druhém stádiu, nechal se zbytek rodiny testovat na genetickou mutaci BRCA1. Emma, moje sestra, z toho vyšla s negativním výsledkem, zatímco já si vytáhla kratší, růžovou slámku.

Se svou genetickou výbavou mám pětaosmdesátiprocentní šanci, že někdy během svého života onemocním karcinomem prsu. Taková nic neříkající, pravděpodobná, možná-diagnóza. Těch zbylých patnáct procent na mě mává jako zelená oáza uprostřed pouště – jako světélko naděje, ačkoli víte, že se pravděpodobně zalknete pískem. Můj ošetřující lékař mi nebyl schopný říct nic jiného, než že jsem pravděpodobně, dřív nebo později ztracený případ. Nebo jsem aspoň byla.

Před rokem a půl jsem se totiž rozhodla a podstoupila preventivní dvojitou mastektomii. Nechala jsem si uřezat prsní tkáň, bradavky, cit v nich – prostě všechno. O šest měsíců později mi udělali rekonstrukci prsou a já teď mám menší riziko onemocnění než ženy bez mutace.

Po sérii trapných lásek na jednu noc a zvoraných prvních schůzek jsem začala chodit se Samem, který mi vždycky připadal spíš jako nějaká vyšší úroveň bytí, na niž se musím složitě sápat, než jako přítel v romantickém smyslu. Pouhou svou blízkostí – a občasným zápisem v kalendáři – mě mohl celou změnit a přerodit v osobu, která si únik od možného a pravděpodobného ortelu smrti zaslouží. V člověka hodného toho malého triku, kterým jsem rakovinu obelstila.

Mara mi ze sedadla řidiče poklepe na rameno. „Je jedna odpoledne, Al. A ten pohřeb už je skoro u konce. Musíme ještě přežít oběd a zbytek už si vyřešíš v soukromí u své terapeutky,“ řekne mi v domnění, že tak moc hloubám nad tím, jak teď musím všechny hosty obelhávat.

Jen ji chabě odmávnu rukou, protože za Denise na terapii jsem přestala chodit už před několika měsíci. „Díky, že dneska řídíš.“

„Nedělám to kvůli tobě, ale pro bezpečnost Saint Paul a Minneapolis včetně přidružených okrajových částí. Už si ani nepamatuju, kdy jsi za volantem seděla sama,“ podívá se na mě přes elegantní sluneční brýle, které mají buď pekelně drahé designové obroučky, nebo prostě vypadají tak úchvatně jen proto, že je na sobě má právě Mara Montgomeryová-Klineová. „Takže vlastně ani netuším, jestli jsi náhodou nezapomněla řídit.“

Taková lež. Nemyslím to, že jsem si skutečně vystavěla celý život tak, abych mohla většinou chodit pěšky, jezdit hromadnou dopravou, a prostě se všelijak vyhýbat ježdění svým otlučeným subaru po městě. Narážím spíš na skutečnost, že Mara tu skutečně není pro nikoho jiného než pro mě. Jenže protože moje kamarádka dost nerada přiznává, že je schopná jakéhokoli citu kromě bezohledných ambicí a hladu, nechám to raději plavat.

Sklopím si stínítko se zrcátkem, abych si mohla prsteníčkem otřít rozmazanou řasenku pod očima. „Tak jo. Hoď tam nějakou super písničku, než půjdeme dovnitř. Něco pro dobrou náladu.“

„Myslím, že kdybych to teď osolila na parkovišti před smuteční hostinou tvého kluka, asi by se to úplně nesetkalo s pochopením,“ otočí se na mě, aby mi vzala ruce do svých, jako to dělá roztřesenému kandidátovi před debatou. „To zvládneš. Spolu to sfoukneme jako nic. Do toho!“

Jenže zatím nic moc nezvládáme a věci se během oběda sypou jako domeček z karet.

Od chvíle, kdy vejdeme do sálu obloženého dřevem a námořnickými pruhy, kam až oko dohlédne, se celá akce utápí v menší krizi. Protože cateringová služba poněkud pozapomněla označit bezlepkové pokrmy v bufetu, dobrovolně se paní Lewisové přihlásím, že je všechny ochutnám, identifikuju a opatřím cedulkami, v naději, že se díky tomu budu moct zašít do kuchyně a něčím se zaměstnat.

Tohle gesto ale také bohužel ještě víc upevní moji pozici „drahé truchlící“, místo aby mi dopřálo se po anglicku vytratit. V restaurační kuchyni se o mě občas otře soucitný pohled někoho z obsluhy. Barman mě pozve na krátkou ozdravnou meditaci pro pozůstalé, která zahrnuje i to, že mi položí obě dlaně mezi ňadra. Nakonec se toho zúčastním v naději, že to budu mít o to dříve za sebou, jenže to se přepočítám.

Objeví mě tam Samova rodina i přátelé a okamžitě mi chvátají v menší frontě mezi nerezovými stoly vyjádřit soustrast. Většina z nich se dá rozdělit do dvou kategorií: cizí lidé, které jsem stoprocentně nikdy neviděla, ačkoli oni sami tvrdí, že si mě pamatují, a matně povědomí lidé, které si nedokážu zařadit, ať na ně zírám, jak chci.

„Tohle je… nepříjemný,“ zamumlá Mara, když jsme konečně samy. Její vykroužené kudrlinkové písmo na cedulkách s nápisem „bez lepku“ je tak dokonalé, že jen přilévá oleje do ohně mého vzteku.

„Já vím,“ štěknu a přitlačím pero k listu takovou silou, že se mi l ve slově lepek propije na druhou stranu papíru. „Jenže kdybych tam se Samovými blízkými stála ještě vteřinu, asi by mě opustila vlastní kůže a šla servírovat předkrm.“

Mara nakrčí nos. „To je dost znepokojivá představa.“

Když škrtnutí kovových dveří o zem ohlásí nově příchozího, obě zvedneme hlavu.

Mladá servírka balancuje s třemi konvicemi na kávu v ruce a naklání přitom svoji do modré polokošile oblečenou hruď do kuchyně. „Potřebujeme tác bezlepkových francouzských toastů, nebo se nám vzbouří celiaci,“ nakloní hlavu směrem k přelidněnému sálu, v němž se tísní překvapivě obrovské počty truchlících s intolerancí lepku. Jedná s námi ne jako s postavami tragického zamilovaného románku, ale se dvěma ženami stojícími mezi ní a tučným spropitným. To mě nakonec vrátí do reality. Servírka netrpělivě drží bokem dveře.

Mara zvedne kovový plech s pocukrovanými krajíčky chleba. „Já se o to všechno postarám. Ty se dál klidně schovávej mezi várnicemi.“

„Já bych tomu raději říkala strategické vyhýbání,“ houknu za ní. Servírka ještě pořád slouží jako klín do dveří, a tak pustí Maru do sálu, než se tam vydá i ona. Sleduju, jak její pohled zachytí dalšího vetřelce v mém útočišti plném nerezové oceli a velkoobchodních balení sušené smetany do kávy s příchutí vanilky.

„Alison!“ ozve se bublavě sladký hlas paní Lewisové, a tak chvilku čekám, že se tu objeví žena, kterou jsem poznala na Den nezávislosti. Tehdy – celá energická a rozjásaná – se natřásala v růžovém a modrozeleném kaftanu a nabízela svoje speciální koktejly, které si vymyslela a namíchala jen pro tu příležitost.

Dnes bych ji poznala jen těžko. Oči má stejně modré jako Sam, jen bez výrazu, opuchlé a ulepené od zaschlých slz. Barva z tváří se jí někam vytratila, takže teď vypadá k smrti vyčerpaná, jako by jí kosti ztěžkly tak, že je sotva unese. Za sebou vleče do kuchyně ještě nějakého člověka.

„Tady jste! Všude vás hledáme. Už jste se seznámila se Samovým nejlepším kamarádem Adamem? Adame, tohle je Alison, Samova přítelkyně,“ mávne na chlapíka za svými zády, který raději upřeně zírá na podlahu.

Hlavou mi probleskne, jak zvláštně se na mě Adam díval během obřadu, a tak vážně uvažuju, jestli stihnu zmizet dřív, než zvedne oči a naše pohledy se setkají. Jenže pozdě.

Když už se to přece jen stane, překvapí mě, jak vypadá. Čekala bych, že Mrzout ze Severního pobřeží bude mít vysokou postavu a široká ramena jako správný yetti, a navíc tvář ladící k nevýrazné, úsečné osobnosti. Prostě jsem si představovala chlapíka tak odpudivého jako jeho textovky.

A co jsem si rozhodně nepředstavovala? Že Adam Berg bude ten typ přístupně pohledného sympaťáka, k němuž vás to s každým zamrkáním a pousmáním víc a víc táhne. Nebo by takový aspoň byl, kdyby se teď zrovna nemračil jako ďas.

Přesto se mu v tmavě hnědých očích zračí něco nepopiratelně něžného, a to dokonce i teď, když má pohled stejně nesoustředěný jako paní Lewisová.

Na chvilku mě ukolébá pocit bezpečí, jenže potom mu něco probleskne tváří a ty zdánlivě neškodné oči mě propíchnou tak ostře, div mě nerozhodí natolik, že málem vyhrknu: Já jsem Samova přítelkyně jako ten nejmizernější ze všech tajných agentů.

„Ne,“ odpovím nakonec, „s Adamem jsme se ještě nepotkali. Já jsem Alison.“ Vděčná, že můj mozek dokázal vyplodit správná slova ve správném pořadí, mu nabídnu ruku.

Malinko sebou cukne, jako by zapomněl, že si lidé občas dlaně skutečně podávají. Když tu moji konečně přijme, už se nedivím, proč někteří přirovnávají lidské ruce k tlapám. Ty Adamovy sice nejsou nijak zvlášť chlupaté, ale rozhodně drsné a obrovské – aspoň dvakrát větší než moje. Když na mě znovu upře podobně zneklidňující pohled jako v kostele, připravím se na nejhorší.

„Viděl jsem nějaké vaše společné fotky,“ prohodí jen tak a já si oddychnu úlevou, že v jeho tónu nenacházím nic kromě lehkého zastydění, že mě nepoznal jen na základě pár obrázků z instagramu. Taková nechuť k sociálním sítím by tvořila ostrý kontrast k Samově osobnosti. Ten dokonce jednou označil naše společné vaření večeře za „cool spolupráci“. Přesto se tohohle snadného vysvětlení chytám jako tonoucí v rozbouřených vodách záchranné bójky.

Jen se mi nějak nedaří uvolnit ramena, která mi ztuhla ve chvíli, kdy se na mě v kostele tak podíval. Ten pohled… To on mi prozradil, že pokud někdo celou tu frašku prohlédne, bude to právě on, Adam Berg.

„Sam mi toho o vás tolik vyprávěl, když se chystal na Oktoberfest,“ naplním slovy nepříjemnou odmlku, když se on sám k ničemu nemá. Nikdy se nemůžu dívat, když se přede mnou někdo svíjí tichou trapností, protože jsem po mámě zdědila nutkání zajistit, aby se v mém okolí všichni cítili dobře.

„Myslela jsem, že na ten Oktoberfest i jel?“ skočí mi do řeči paní Lewisová. Adam mi stiskne ruku pevněji a pozorně si mě prohlíží.

Raději svoji dlaň zase vyprostím. „Ano. Jistě.“

Adam sevře čelist, jak oba čekají na vysvětlení. Necelou hodinu poté, co jsem souhlasila s hrou „na přítelkyni“, jsem se ocitla na konverzačním minovém poli.

V tu chvíli rozrazí dveře Mara. „Potřebujem další dva podnosy – a já jsem to vzala za Taylor, aby si mohla dát čtvrt hodinky pauzu.“ Jakmile nás uvidí, zůstane stát jako přimražená.

„Jasně,“ prosmýkne se kolem ní okamžitě svědomitě mladá servírka se zplihlými vlasy a tunelem v uchu, aby si podala další plech francouzských toastů.

„Skvělá obsluha, moc vám děkuji,“ řekne Adam Maře, když jí ze stolu podá druhý chod.

Panebože. On si snad myslí, že tu Mara pracuje, což vlastně není tak absurdní předpoklad, když si uvědomím, že se tu schováváme mezi kuchyňským personálem.

Kamarádka se na chvilku zarazí – nepochybně zvažuje, jak to uhrát. „Díky,“ odpoví nakonec. Bleskne po mně tázavým pohledem, ale když sotva znatelně zavrtím hlavou, zbaběle proklouzne skřípajícími dveřmi. Zrádkyně.

Oči paní Lewisové i Adama znovu spočinou na mně. Odkašlu si.

Proč jsem nechala Maru odejít? Měla jsem nás k sobě svázat za kotníky kuchyňským motouzem, abych si zajistila, že mě podpoří při chůzi, mluvení a jiných základních aktivitách očekávaných od zarmoucené přítelkyně – aspoň do doby, než budeme moct bez ztráty kytičky zmizet.

Když kovové dveře zase skřípnou, rozlije se mi tělem vlna úlevy, jenže je to nakonec jen Samův otec, který sem odhodlaně míří přes vykachlíčkovanou kuchyň. Takže ani Mara Vykupitelka, a dokonce ani skvěle načasovaná myš, která by mi pomohla to tu kompletně vyklidit.

„Walter říká, že když to prodáme do ledna, vyhneme se zbytečným komplikacím s daní,“ oznámí doktor Richard Lewis své ženě, zatímco na dlani drží ještě rozsvícený telefon.

„Ty jsi s Walterem mluvil teď? Během pohřbu našeho…“ Paní Lewisová nedokončí větu. Už jen myšlenka na synovu smrt ji příliš bolí. Její hlas rachotí jako poklice zakrývající hrnec s vařící vodou.

Pan Lewis se nedá odradit. Jen si přes stříbřité vlasy přitiskne prst na spánky a pokračuje: „Jeden ze Samových přátel je realitní agent. Ten říkal, že když ten inzerát půjde ven prvního prosince, budeme mít do Sušenkové party všechno vyřízené.“

„Do Sušenkové party?“ zopakuje paní Lewisová, jako by nikdy v životě neslyšela ani o sušenkách, ani o večírcích.

Rukama si uhladí černé šaty. Vypadají draze, ale ne ušité na míru, takže si je asi koupila pouze pro tuto příležitost. Představa, jak s prázdným výrazem v modrých očích pomalu bloudí obchodním domem, mě zabolí, jako by mi někdo vrazil do břicha střep.

Jakmile se zase trochu sebere, nasadí usměvavou masku a zašvitoří: „Tohle teď nebudeme probírat, Richarde.“

„Ale Judy, my to přece musíme probrat. Ty odmítáš vkročit do jeho bytu a já bych klidně mohl objednat stěhováky, ale pokud chceme, aby zabalili Samovy věci…“

„Cizí se majetku mého syna dotýkat nebudou,“ odsekne paní Lewisová nabroušeně. Zdá se, že to jejího muže zaskočí, protože sebou lehounce trhne, než si z nosu sundá želvovinové brýle, aby si je otřel cípem saka.

Zamlženým pohledem na ně chvilku zírá. „Promiň, Juju,“ zabručí a já se okamžitě přenesu na jejich terasu. Sam mě ještě drží za ruku a jeho táta něco volá na mámu zpoza grilu. Ze smutných, něžných očí paní Lewisové vyčtu, že i její myšlenky proudí podobným směrem. „Já vím, že se ti do toho nechce, ale… vyřešit to musíme,“ domlouvá jí pan Lewis, i když jeho musíme zní spíš jako musím.

Adam si vrazí ruce do kapes, zatímco se mi opět jasní před očima. Rachot kuchyně i obraz přede mnou znovu nabývají jasných obrysů. Který rodič by taky dokázal snést náhlou smrt vlastního syna? Zatímco paní Lewisová se hroutí, její muž se té zdrcující skutečnosti snaží utéct tak, že odškrtává položky na seznamu úkolů a volá notářům.

Žaludek se mi stáhne při představě, jaké by to asi bylo utrpět takovou nepředstavitelnou ztrátu a zůstat sám jen s logistikou smrti – se všemi pohřby, prodejem nemovitostí a vším tím ostatním, co je třeba udělat, aby rodiče vymazali ze světa existenci vlastního syna.

Zadívám se jim do unavených modrých očí. Do těch, které zdědil i Sam. Jaké to asi je, hledět do zrcadla a vidět tam oči svého syna s vědomím, že ty skutečné už znova nespatříte? Truchlit za dítětem je přirozené. Nespravedlnost toho všeho mi svírá plíce tak pevně, že musím zalapat po dechu.

Teprve když otevřu ústa, abych do sebe nasála trochu vzduchu – a než si uvědomím, jak kolosálně pitomý ten nápad je –, se slyším říkat: „Já to udělám.“

„Vy byste byla skutečně ochotná projít Samovy věci?“ probleskne výrazem paní Lewisové jiskřička naděje. „Všechny je zabalit a připravit jeho byt k prodeji?“ tlačí její doufající oči na moje centrum potěšení v mozku, které se rozsvítí, jakmile udělám něco správně, i kdyby to mělo trochu bolet.

„Sa-mo-zřej-mě,“ protáhnu to slovo slabiku po slabice v naději, že mě přeruší nějaký náhodný kolemjdoucí a zastaví mě dřív, než se k něčemu opravdu zavážu. „Udělám cokoli budete potřebovat.“

Paní Lewisová tleskne. „To by bylo úžasné, Alison. Jsem vám tak vděčná! Vždycky jsem obdivovala, jaký je na vás spoleh. Však Samovi pořád říkám, jak se k němu skvěle hodíte,“ sklouzne bezděky k přítomnému času a já nemám to srdce ji opravit. Místo komentářů raději zírám na skvrnu neznámého původu přímo za její hlavou.

Adam si odkašle. „To přece nemusí… Já to zvládnu, Judy. To bude dobrý.“

Úkosem se na něho podívám. „Nebydlíš odsud náhodou dvě hodiny autem?“

„Od čeho jsou víkendy?“ Dokonce se mu i podaří neznít jako nenapravitelný náfuka, když mi vysvětluje, jak funguje kalendář. Hotový hrdinský čin! „Kromě toho jsem si jistý, že budou potřeba menší opravy, pokud to chtějí Lewisovi opravdu do konce roku prodat. A ty bys určitě dělat nechtěla,“ obrací se sice na mě, ale jeho pozornost patří jen a jen Lewisovým.

Jen občas se na mě po očku podívá, jako když člověk vždycky nechtíc zabloudí pohledem ke kousku jídla ulpělému mezi něčími zuby. Je příliš zdvořilý na to, aby necivěl, přesto zjišťuju, že hlídám každý svůj pohyb. Najednou mám pocit, že je mi vlastní kůže malá.

Vůbec se mi nelíbí představa, že bych měla likvidovat byt svého ex, ale ještě horší je myšlenka, že bych ten úkol předala tady Mrzoutovi.

„Miluju drobné domácí opravy,“ přimhouřím oči. Samozřejmě lžu, jako když tiskne, ale o to teď nejde. „Je to moje nejoblíbenější hobby!“

„Adame, neříkal jsi, že máš příliš mnoho práce na to, abys bral ještě další?“ nadhodí doktor Lewis.

Adam se naježí. „Tohle není žádný melouch! Dělám to přece pro Sama.“

Je trošku divné mluvit o Samovi, jako by byl ve vedlejším pokoji, a ne už navždy jen a jen v našich vzpomínkách.

Paní Lewisová si protočí mezi prsty stříbrný přívěsek. „Opravdu by to měla udělat Alison, Adame. Ta už bude vědět, co je pro nás důležité.“

Podívá se na mě, jako bych její tvrzení měla podpořit, jenže mně je z toho tak akorát nevolno.

„Můžeme… se do toho pustit oba… společně,“ vysoukám ze sebe.

Paní Lewisová se rozzáří jako sluníčko a pan Lewis s kývnutím odškrtne další položku ze svého seznamu. Zato Adam se štípne do kořene nosu, jako bych ho právě odsoudila k víkendu stráveném v nákladním výtahu.

Proč se takhle chovám?

Protože Sam umřel a jeho rodina si přeje, aby býval měl děvče, které jim pomůže nést kousíček ohromného břemene.

A já budu tou, kterou teď potřebují – to je přece to nejmenší, co můžu udělat. Syna jim to nenahradí, ale třeba jim to pomůže snášet ty smutné chvíle o něco lépe. Zrovna dnes Samovu rodinu přece nemůžu zklamat.

A ať tomu Adam chce věřit, nebo ne, zvládnu podat pomocnou ruku i jemu.

„Nic se nebojte. My už to s Adamem zvládneme.“

3

Stabilnější Ford

14:17

Alison:

Ahoj, Adame, tady Alison. Víš už, v kolik bych měla v sobotu přijít? Mám něco přinést?

V Minnesotě přichází zima rychle. Jeden den si ještě užíváte nádherného podzimního rána jen v lehké džínové bundě a hned ten druhý už z útrob šatny lovíte kabát, abyste mohli jít ven vyhrabat auto ze závějí. Někdy tu dokonce poprvé pořádně nasněží už v polovině října.

Letos ale ne. Den po Samově pohřbu je venku kolem deseti stupňů, takže dost teplo na to, abych svoje dvě nejlepší kamarádky vyštvala na túru, kterou mi mezi smuteční řečí a svatým přijímáním navrhl můj zesnulý ex.

Výlet po umělé turistické stezce na předměstí sice není to pravé, ale nic víc jsem takhle narychlo a na popud mého kalendáře ze záhrobí nestihla zorganizovat. Jdu po příliš upravené a udržované pěšině a v dálce ještě slyším ruch dálnice. Kdepak spojení s přírodou. Sam by tohle ani nepovažoval za túru – spíš by to nazval neproduktivní procházkou bez cíle.

„Nechala jsem tě jen deset minut samotnou,“ praskne Maře větvička pod jasně bílými teniskami, které kromě dneška nikdy neviděly nic vyjma interiéru fitness centra. Mara je vždycky trochu nervózní, když nemá signál, protože – jak sama říká: „Nikdy nevíš, kde budeš, když ti ten chlap třeba… omylem napostuje reel s dickpicem. A ještě by mu k tomu mohlo hrát na pozadí ‚Unholy‘.“

Dodnes mě děsí, jak detailně tu „hypotetickou“ situaci popsala.

„Opustila jsi mě v nouzi.“

Odrazka na její běžecké bundě značky lululemon zasvítí ve slunci, když rukou máchne po něčem ve vzduchu. „Myslela jsem, že to máš dostatečně pod kontrolou, aby ses nehlásila jako dobrovolnice, když rodiče tvého ex hledali někoho, kdo mu zlikviduje byt. Chápeš, jaká je to šílenost?“

„No teda, Al. Je fakt roztomilý, jak jsi odhodlaná dál předstírat, že s jejich synem chodíš.“ Do úst mě šlehnou rozevláté prameny blonďatých vlasů vonících po kokosu, když se Chelsea prudce otočí, aby se podívala, jaké zvíře buší do nedalekého stromu. „A hele! Datel karolínský!“

Chelsea vždycky milovala kdejakou žoužel, ale léta za katedrou ve čtvrté třídě proměnily pomíjivý zájem o minnesotskou faunu v menší posedlost. To jediné, co jí ještě brání hromadit v bytě kočky z ulice, je její domácí Joel, jehož přísný zákaz držení zvířat Chelsea donutil najít nový domov i Majoru Manšestrovi, jednookému kocourovi, kterého kdysi našla opuštěného na výstavišti, kde bývají poutě.

„Já přece nic nepředstírám…,“ chci se hádat, jenže brzy uznám porážku a rukou odeženu komára, který mi právě tvrdošíjně nalétává na obličej. Většina letní havěti už buď vymřela, nebo se přestěhovala do domů, a tak venku zůstávají jen ti nejtvrdohlavější malí upíři. Cítí, jak je dohání studený zimní vítr, a tak vědí, že už nemají co ztratit a jsou o to drzejší.

„Aby předstírala, že s někým chodí, musel by v tom nějak fungovat i ten druhý. A na to se v Samově případě Al fakt nemůže spoléhat,“ překročí Mara zvysoka roj kutilek lezoucí po trávě. Když zavřu oči, přísahala bych, že cítím, jak mi vnikají do pohorek. Po zádech mi přejde mráz.

Chelsea konečně odtrhne oči od majestátní přírody. „Ale na vánoční koncert do školy přijdeš, že jo? Polovina rodičů bude na hokejových zápasech a já potřebuju publikum. Kdybys to náhodou nestíhala, pošli někoho za sebe. Hlavu za hlavu. Jinak to nepůjde.“

„Neboj,“ uklidňuju ji. „Budu tam jako na koni.“

„Jsem si skoro jistá, že se to tak jen říká, ale kdyby náhodou, tak tě snažně prosím: žádný koně. Bude tam už tak dost randálu – náš zvonkový sbor nacvičuje něco od Rihanny a Kaylee s Hunterem mají co dělat, aby se jim nerozsypala celá prostřední část.“

Z ledvinky si vytáhnu láhev s vodou. „Tys dala dětem do ruky zvonky?“

„Neříkej, že nebudeš celá naměkko z rozklinkané verze ‚Umbrelly‘,“ strčí si Chelsea ruce do kapes mikiny růžové jako zvýrazňovač a povytáhne obočí.

„Už jsme ti řekly, že tam přijdeme, tak nám o tom přestaň básnit,“ žadoní Mara.

Chelsea jen protočí oči. „Měla jsem tu zkoušku včera přesunout. Kdybych věděla, že to na tom pohřbu bude připomínat bondovku, šla bych taky. Jo, a mohla bych nahodit třeba nějaký zajímavý akcent. Teď pořád koukám na australskou edici Bachelora, takže začínám sama mluvit, jako bych vylezla z buše.“

Poslední větu ale vysloví tak, že to rozhodně nezní jako jazyk, kterým se mluví v kterékoli části Commonwealthu.

Mara zvedne nad hlavu telefon, jako by ji měl mobilní signál udeřit do paže jako blesk za bouřky. „Ale Paničky z Beverly Hills máš taky v malíku, ne? Vždycky se na ně někdo ptá v testech vědomostí.“ Její otázka v sobě skrývá nepříliš dobře zamaskovaný povel.

Společně s Chelseiným kolegou Patrickem jsme totiž členy týmu hospodského kvízu a Mara to bere snad až příliš moc vážně. Každý Nový rok se potkáváme na šampionátu, ale nikdy se nedostaneme dál než do čtvrtfinále. Naše mizerné výsledky pak za rok zase jen přilévají olej do ohně Mařiny soutěživé povahy.

„Neboj, Mar, hořím pro naši věc jako vždycky,“ řekne Chlesea, než se otočí na mě. „Proč Sam nikomu neřekl, že jste se rozešli?“

„Rachel tvrdila, že si jeho rodiče přáli, aby se konečně usadil, takže se před nimi nemohl ukázat dřív, než bude mít nový vztah. Jeho rodiče tohle docela prožívají. Hlavně máma,“ zašklebím se při vzpomínce, jak se mě paní Lewisová na Den nezávislosti po pár plechovkách limetkového piva začala vyptávat na stav mého lůna. Věděla jsem, že se snaží své nenápadné otázky přetavit v otevřenou diskusi o dětech, rodině a celkovém stavu mého reprodukčního zdraví, ale neměla jsem náladu s ní probírat, jak všechna tato rozhodnutí komplikuje moje BRCA – a už vůbec ne při plavbě na pontonové lodi s „Party in the USA“ dunící v pozadí. „Hrát Samovu holku je to nejmenší, co teď pro ně můžu udělat. Vlastně o nic nejde – jen prostě zabalím pár věcí. A jeho kámoš Adam mi s tím pomůže. Jak dlouho to může trvat? Den? Nebo dva? A pak to budu mít z krku.“

„Takže kamarád, jo? A co to je zač? Je hezkej?“ vyptává se Chelsea, zatímco nakopává hrudky hlíny na stezce.

Najednou na nerovném terénu zakopnu. „Cože? Ne!“ vyjeknu snad až příliš rychle, zatímco Mara div nehuláká: „Jooo! Je to děs!“

„Aha. Nějak se nám to zamotává,“ promne si Chelsea ruce, celá žhavá na chlípné detaily.

„Je to přesně Alin typ,“ neodpustí si Mara, zatímco s rostoucím zoufalstvím loví signál někde při zemi.

„Já žádný typ nemám,“ hádám se, ale zní to pisklavě a ostře, jako bych se okatě chtěla bránit.

„Takže… vypadá jako zarostlý Indiana Jones?“ vyzvídá Chelsea. Mara kývne, aniž by zvedla oči od telefonu.

„Myslím, že bych si všimla, kdyby vypadal jako mladý Harrison Ford.“ Zakopnu o kámen a marně se snažím ten rozevlátý manévr zamaskovat natolik, aby vypadal jako přirozený lidský pohyb.

Jistě, Adam je opravdu pohledný, ale to jsou všichni Samovi kamarádi. Když se sejdou v jedné místnosti, vypadá to jako na castingu pro katalog North Face. Pokud ale zrovna na Adamovi bylo něco obzvláště atraktivního, ani jsem si toho nevšimla. Celý ten den byl totiž postavený na hlavu a my všichni jsme skončili jako oběti děsivého kanadského žertíku, který se vymkl z rukou.

„Však sis taky všimla,“ protočí oči Mara. „A on tebe jakbysmet.“

Nervózně si pohrávám s rukávem. „Vždyť jsi nás viděla spolu mluvit tak vteřinu.“

Zpraží mě pohledem, který jasně říká, že nic víc než sekundu k posouzení celé situace skutečně nepotřebovala.

Opravdu jsem si ho tak všímala? A on mě? V duchu se otřesu hnusem nad pouhou představou, že jsem snad na pohřbu svého bývalého podvědomě lačně zírala na ostatní hosty. Jistě, technicky vzato je sice nebožtík můj ex, ale to přece nikdo jiný nevěděl!

Chelsea rošťácky svítí oči. „Protože tohle není úplně o vzhledu, ale o energii. Třeba takový mrzutý intelektuál, který se zrovna celý rozcuchaný vynořil z jeskyně a nemá čas se zabývat tvými hloupostmi.“

„Nebo ten drsnej chlápek, kterej se s tebou bude hádat při věšení televize na stěnu,“ přisadí si Mara.

„To není můj typ. Sam takový nebyl.“

Chelsea nakloní zamyšleně hlavu. „To ne. Sam byl spíš jako Greg Kinnear v Sabrině, i když každý, kdo měl oči, stejně hned věděl, že nakonec skončí s Harrisonem Fordem. I z něho možná Sam něco měl, ale já bych si tě spíš dokázala představit s nějakým… trochu stabilnějším Fordem. Jako ve Svědkovi nebo Podnikavé dívce.“

„V Podnikavé dívce teda hraje pěknýho zmetka,“ řeknu, ale nikdo mě tu neposlouchá.

Jenže já jsem pořád já a raději budu větřit vůni sušenek.

9. ZÁŘÍ:

14:30

Sam:

15:12

Alison:

16:36