Benoît Duteurtre

Totální výprodej

Z francouzského originálu Tout doit disparaître
vydaného nakladatelstvím Gallimard v Paříži roku 1992
přeložila Lenka Kavanová

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

Odpovědná redaktorka Růžena Ostrá

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2023 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 2000)

Cet ouvrage publié dans le cadre du programme de participation
à la publication F. X. Šalda, bénéficie du soutien
du Ministère français des Affaires Etrangères,
de l’Ambassade de France en République Tchèque
et de l’Institut Français de Prague.

Toto dílo vychází v rámci programu účasti
na publikační činnosti F. X. Šalda s přispěním
francouzského Ministerstva zahraničních věcí,
francouzského velvyslanectví v České republice
a Francouzského institutu v Praze.

© Éditions Gallimard, Paris, 1992

© Atlantis®, spol. s r. o., 2000

Translation © Lenka Kavanová, 2000

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 80-7108-207-4 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-324-5 (ePub)

„To je dobou, profesore, dobou! Vy neznáte dnešní generaci. Dochází k hlubokým přeměnám. K velké revoluci mravů, propukla bouře, země se otřásá a my jsme uprostřed. Je to dobou! Všechno se musí přestavět! Zbořit v naší zemi všechna stará místa a nechat jen ta moderní...“

WITOLD GOMBROWICZ

Ferdydurke

PRVNÍ ČÁST

Hudbo, kupředu!

I)

Byl to kulaťoučký a baculatý človíček. Seděl za stolem s rukama zkříženýma na břiše, pomalu pokuřoval doutník a přes vonný hustý dým se na mě usmíval. Jeho růžová selečí pleť moc neladila se strohou představou, kterou jsem měl o intelektuálovi, ten měl být vysoký, hubený, bledý, s brýlemi... A tento byl ovíněný a ospalý a oddával se posvátnému klidu trávení. Pomalu klesal do černého koženého křesla, takže z něj nakonec zbyla jen vykrmená odulá hlava, která vyčnívala nad hranou pracovního stolu. Ve chvíli, kdy začal usínat, se napřímil a ujal se slova. Pak znovu zmizel za kolečky dýmu tabáku Davidov a usínal, sladký a žádostivý opatřit mi práci, o kterou jsem ho přišel požádat, a pootevřít mi dveře ke skvělé kariéře.

Byl jsem přesvědčen, že bude stačit jediné slovo. Čekal jsem, až řekne „ano“ nebo „ne“. Byl jsem vyparáděný, čistě oblečený, ukazoval jsem se z nejvýhodnějšího profilu a snažil se fyzicky i intelektuálně okouzlit svého prvního tiskového šéfa z masa a kostí. Pokud se mu zalíbím, nemělo by nic zabránit mému nezadržitelnému postupu! Pokud se mu znelíbím...

Po minulých pětadvacet let jsem se ubíral stezkami obyčejné bídy. Byl jsem machr na drobná řemesla, a tak jsem za sto padesát franků denně mrhal svou energií. Jako zaměstnanec institutu pro výzkum veřejného mínění jsem úpěl u dveří svých vrstevníků: „Několik otázek, prosím!“ Na tuto pochybnou cestu mě zavedly lyrické výlevy dospívání. Vzdal jsem se oslnivé kariéry lékaře nebo inženýra a doufal jsem, že se proslavím díky svému klavíru... Dneska si hraju sám pro sebe na playback. Imaginárnímu publiku přehrávám desky Glenna Goulda. Vsedě na posteli zpívám do zdi. O životě superstar, o limuzínách a palácích sním v chodbách metra. Moje první hodina proběhla bez úspěchu. Nikdy už ze mě nebude hudebník příliš nadaný na svůj věk, žádný blažený Mozart či šťastný Jim Morrison.

Mí přátelé mou tvůrčí umíněnost moc nechápali a pokoušeli se mně domlouvat: možná nejsem nadaný. Mám však jakési hudební vědomosti, a těch bych měl využít, dřív než bude pozdě. Sebral jsem odvahu, prostudoval všechny možnosti a postupně upřesňoval své ambice. A náhle se přede mnou vynořil nevšední sen. Ze všech tužeb nejnesmyslnější, a přece nejlogičtější, nejprostší a nejdráždivější.

Co může být úžasnější než v pravou chvíli předložit novinářský průkaz, před kterým se hroutí nepřekonatelné zdi? Vstupovat do kin, divadel, na mondénní koktejly, do nočních klubů, královských paláců... Co je oslnivější než denně bojovat za svobodu informací? Co může být úctyhodnější než stoupat po žebříčku moci v médiích, oné apoteóze komunikační společnosti? Nemiluju snad hudbu a nemám chuť dovolit si tuto svou lásku předávat dál? Nežiju snad v kulturní době, bohaté na koncerty, desky, rádia a hudební časopisy, kterých je víc, než stačí k uspokojení jednoho života? Proč mám ztrácet čas a svými čmáranicemi not poskvrňovat pět geniálních uměleckých století? Žádná tvůrčí snaha neobstojí před šíří „kulturního dědictví“. Profese „hudebního kritika“ byl nejjistější způsob, jak se podělit o emoce, a přitom se nezříct blahobytu. Dost bylo romantismu! Mým osudem nepochybně byla novinařina!

„O co se hlavně zajímáte?“

Asi tak padesátník, který seděl proti mně, zastával vysokou funkci šéfredaktora v časopise Hudební revue. Měl za sebou oběd, který poněkud příliš zapíjel, a teď si vychutnával své havana. Jeho víčka ztěžklá omáčkami bylo přes kola dýmu už sotva vidět. Horlivě jsem se však snažil dobře odpovědět, číhal jsem na sebemenší léčku, opravoval jsem neobratnosti svých důvěryhodných vět, slovo po slově jsem rozpitvával názory, které se mi zdály vhodné k tomu, abych je vypíchnul. Snažil jsem se imitovat duch časopisu, který jsem celý týden studoval. Dobře jsem udělal, neboť šéfredaktor spokojeně zabručel, když jsem vyslovil jedno z jeho obvyklých tvrzení. Tím, že jsem parafrázoval jeho úvodník z minulého měsíce, zjednal jsem si zřejmě kredit určité inteligence. Kochal se svými vlastními slovy.

„Jsem blázen do současné hudby... Boulez, Stockhausen, vazby na strukturalismus. Ehm... psychoanalýza!“

Pro většinu milovníků hudby jsou to obskurní pojmy, ale v očích elity, ke které jsem se zamýšlel připojit, jsou to pojmy základní. Když jsem před několika lety studoval na univerzitě muzikologii, nadchnul jsem se pro takzvanou „současnou hudbu“. Poznal jsem, jak toto hermetické umění, vyhrazené sektě zasvěcenců a oděné do zcela vědecké terminologie, fascinuje intelektuální kruhy. Jak jsem předpokládal, slova Boulez a strukturalismus vyvolala u mého posluchače okouzlený výraz. Povzdech úlevy. Dobře jsme si porozuměli! Patřili jsme ke stejnému světu. K té milé (levicové) inteligenci, která měla tu čest a výhodu domáhat se avantgardy, jež je pro většinu lidí cizí; milovat nové umění, když ne pro ně samé, tak alespoň pro to, co implikuje: odlišnost.

Protože mně jeho projevy spojenectví dodaly odvahy, rozhodl jsem se pokračovat:

„To mi však nebrání být taky blázen do jazzu (citoval jsem Charlieho Parkera a Milese Davise) a někdy dokonce i do rocku. Myslím si, že musíme vystoupit z kulturní izolace. Můžeme mít rádi Schönberga i Theloniouse Monka, Beethovena i kvalitní estrády!“

Muž mdle ustrnul v blaženém výrazu. Uspávací účinek zažívání dosáhl svého vrcholu. Velká ruměná ruka teď držela nad popelníkem doutník ze tří čtvrtin vykouřený. A můj šéfredaktor mě pozoroval s upřímnou sympatií. Byl nadšený, že v mých myšlenkách nachází úvahy, kterými se řídil před několika lety, když přebíral funkci; progresivním finančníkům, kteří mu svěřili úkol udržet Revui na úrovni rentabilního elitismu, předložil záměr spojit zákon trhu s nekompromisními stanovisky.

Crrr.

Zvuk telefonu vytrhl šéfa ze snění, až nadskočil. Zvedl sluchátko, zapomněl na svůj mužný hlas a přisvojil si mondénní umdlenost:

„Á, to jsi ty, drahoušku. Jak se vede? Kdy se uvidíme? Příští týden spolu poobědváme, jsi pro? Pak odjíždím do Marrákeše... Jo, moc práce, jsme úplně zavalení! Neviděl jsem tě na Rostropovičově koncertě? O nic jsi nepřišel! Přeceňují ho!“

Mluvil dlouho a já jsem zatím bilancoval operaci. Začalo to dobře. Choval jsem naději, že sklidím ovoce... A pak jsem udělal chybu. Když šéf zavěsil, chtěl jsem provést závěrečnou piruetu. V euforickém pomatení mi přišlo odvážné korunovat debatu vlastní myšlenkou:

„Čtu hodně věcí o klavírní hudbě. Zbožňuji taneční repertoár. Co byste řekl Dějinám hudby napříč valčíky, od Schuberta po Edith Piaf!“

Ticho.

Muž ke mně dlouze vyfoukl kouř z havana a suše pronesl:

„Nemyslím, že právě toto naše čtenáře zajímá.“

Teď už jsem se mu zdál méně inteligentní. Zatáhl jsem za záchrannou brzdu a nadhodil novou sérii námětů, které ho měly přivést na lepší myšlenky: „Bachova modernost“, „Berg dnes“, „Byl Schumann schizofrenik, nebo paranoik?“... Zbytek vykonal opar z alkoholu, jídla a tabáku, který se vznášel nad jeho novinářským duchem. S nadlidským úsilím zapomněl na nadívaná husí játra, ovčí ragú, sýr Brie z Meaux, na dobrý ročník burgundského a na všechno, co jsem mu právě povídal, zvedl se ze židle a odříkal formulku určenou začátečníkům:

„Možná mám něco, co bych vám mohl navrhnout. Pochopitelně že na zkoušku! Jak víte, často tiskneme kritiky desek. Představím vás kolegovi, který vám dá pár novinek pro svou rubriku.“

S gestem, o kterém se domníval, že symbolizuje naše spojenectví, mi bratrsky položil ruku na rameno, odvedl mě na chodbu a pokračoval:

„Kritiky desek, to je ta nejlepší škola! Když se zacvičíte a vaše články budou dobré, beru vás...“

Už jsem ho neposlouchal. Projíždělo mnou chvění a zaplavoval mě opojný pocit vítězství. Na chodbě, kde se vršila neprodaná čísla, jsem svou radost zkrotil a poprvé vstoupil do redakčního doupěte odborného časopisu.

V malé světlé místnosti stály tři psací stoly. Za stolem nejblíž k oknu seděl mladší plešatý muž, mohlo mu být asi třicet.

„Raymond je náš odborník na opery,“ svěřil mi boss.

Pravidelný návštěvník opery se hrbil nad starým psacím strojem a nervózně vyťukával dlouhé litanie písmen. Náš vpád ho vyrušil, zvedl vyhublou ptačí hlavu, zuřivě si posunul brýle a znovu se ponořil do práce.

Za druhým stolem trůnila obrovská ženská s krátkými vlasy a šéfredaktor ji představil jako „naši okouzlující sekretářku“. Po tváři se jí rozlil široký úsměv.

„Drahá Claudine, tohle je talentovaný mladík, který pro nás bude psát. Dej mu vyplnit formulář na řádkový honorář.“

Talentovaný? Radostí jsem zčervenal. „Řádkový honorář“ se mi jevil už míň lichotivý. Z toho mystického pojmu vyzařovalo něco vulgárního. Podprůměrnost už v zárodku. Novinář placený od řádku? Bude ze mě příležitostný pracovník? Tranzitní tvor, oběť vnitřních změn? Novinář, jehož jedinou nadějí je hypotetická definitiva... Záchvěv nadšení, který vyvřel z hloubi mého srdce, smetl pochyby a vyplnil jsem administrativní dotazník jako závazek k lepšímu životu. Bezchybně jsem zapsal patnáctimístné číslo sociálního pojištění a hrdě slečně podal doklad o svém bankovním kontu.

Za třetím stolem seděl muž neurčitého věku, zástupce šéfredaktora Alain Janrémi. Hulákal do telefonu, jeho hlas klesal a stoupal do pronikavých výšek, smích střídal náhlý vztek. Bylo mu dvacet? Třicet? Čtyřicet? Do tváře mu spadaly dlouhé špinavé vlasy a jeho hladká pleť, špatně udržované šaty a nemoderní brýle jako by symbolizovaly, že odmítá požitky života a naprosto je nahradil činností „kritika“. Křečovitě rozkládal rukama a do sluchátka nešetřil slovy, jako by byl sportovní komentátor:

„Mimochodem, slyšels tu jeho novou desku? Brahmsovy Intermezzi... Dost hrozný, co? Nemůžu to poslouchat. Je to povrchní. Mlátí do toho, no prostě mlátí. Ta jeho levá ruka je nemožná. A taky strašně šlape na pedály.“

Když udělal pauzu na odpověď, strčil si prst do nosu a zašťáral. Šéfredaktor klábosil s Raymondem a já jsem čekal, až se jeden z nich začne věnovat mně. Janrémi pokračoval:

„Víš, že měl vydat desku u DG a že ho odmítli... Ale jo, když ti to říkám! Proto vydává u malýho vydavatelství, který doufá, že si přes něj udělá reklamu. Jejich tisková mluvčí mně třikrát volala, poslal jsem ji do prčic... Pak za mnou poslala svýho kamaráda, Clauda Polluela. Tuhle na mě po koncertě Claude spustil: ‚Slyšels tu skvělou desku? Tyhle Intermezzi?‘ Odpověděl jsem mu: ‚Mně to připadá příšerný!‘ Měls ho vidět...“

Brahmsovými Intermezzi jsem se nikdy moc nezabýval, ale taková upovídanost na mě zapůsobila. Tahle postava, tenhle mistr kritik byl bezpochyby živým vzorem toho, jak bych chtěl ve své nové funkci uspět. Konverzace, ze které jsem si vštípil nejdůležitější věty, skončila. Šéfredaktor přistoupil ke svému kolegovi. Vysvětlil mu, že budu s časopisem spolupracovat a že pro začátek budu psát kritiky na klavírní hudbu 20. století. Janrémi nedal najevo nic zvláštního. Otočil se jako stroj k hromadě novinek, kterou měl na stole, hrábl mezi desky a cédéčka, vyloupl z hromady desku s Brahmsem a zeptal se mě:

„Co byste řekl na Intermezzi?“

Poznal jsem jméno interpreta, o kterém právě mluvil do telefonu, a přitakal jsem. Podal mi ještě desku se Chopinem a další s Debussym, přičemž o té první poznamenal, že „celkem jde“, a o té druhé, že je „výborná“. Vysvětlil mi normy pro psaní a uzavřel to: „Potřebuju to za čtrnáct dnů.“ Chtěl jsem se zeptat na podrobnosti, když vtom zazvonil telefon. Začal další hovor o včerejším koncertě... Šéfredaktor se vrátil do své kanceláře. Sekretářka a holohlavý mladík se znovu zabrali do práce. Pochopil jsem, že mi nezbývá než vypadnout.

Doma jsem dal průchod své radosti, skákal jsem do stropu a vyrážel hysterické výkřiky. Profík, konečně profík! Budou mně platit za to, že budu poslouchat hudbu! Za to, že se k ní budu vyjadřovat, že budu říkat svoje názory. Platit za to, že existuju, že budu určovat, co je pro lidstvo vhodné, že odliším dobré od špatného. Že budu své poselství vysílat do světa. Jak povznášející! Cítil jsem, že zase začínám žít. Povolil jsem si uzel na kravatě, položil na stůl telefon a psací stroj. Udělal jsem si kávu, zapálil cigaretu. Takto připraven na nový život novináře jsem si pustil z gramofonu první desku...

Byl jsem zvyklý rozebírat pro kamarády skladby, které se mi líbily. Uběhla však půlhodina a list papíru zůstával beznadějně prázdný. Přemíra citů a myšlenek, které se mi obvykle vybavovaly, když jsem poslouchal hudbu, jako by se vypařila. Vidina povinného komentáře způsobila, že noty přestaly na mého ducha jakkoliv působit. Pustil jsem si druhou desku, rozeznával jsem jednotlivé úhozy kláves. Zdálo se to zahrané slušně. Co říct dál? Abych svůj soud učinil bohatší, začal jsem srovnávat další nahrávky. Asi hodinu jsem vyhledával jednotlivé pasáže a rychle si pouštěl jednu verzi za druhou, abych lépe rozlišil osobitost každé z nich... Zjistil jsem, že jsou nesporně různé. Jak ale definovat jednotlivé přednosti? Myšlenky se mi zatemnily. Už jsem nerozeznával, co je dobré, a co špatné, co prázdné, a z čeho je cítit nadání.

Náhle jsem si vzpomněl na rozhovor, který jsem slyšel v redakci, na Janrémiho komentáře. Neměl jsem snad tady cenný výchozí bod? Abych začal svou kariéru hudebního kritika co nejlépe, musel jsem se zalíbit šéfovi. A abych se mu zalíbil, bude nejlepší dát mu za pravdu. Zastyděl jsem se sice, ale začal jsem rázně a systematicky rozvádět hodnocení, která jsem od něj slyšel: „Tento Chopin je i přes nesporný zápal příliš chladný, příliš technický.“ V Debussym se virtuozita spojila „s naprosto nefalšovanými emocemi“. A u Brahmse jsem připomněl, že desku odmítla velká firma, takže vychází s velkou reklamní podporou u malého vydavatelství...

Každou obecnou myšlenku jsem důkladně rozpracoval, celé jsem to znovu pročetl a pečlivě opravil a příští týden jsem všechny tři kritiky přinesl do redakce. Janrémi vypadal spokojeně. Články si přečetl a navrhl nějaké úpravy. V přátelském nadšení mi vysvětlil principy, které mi pomohou ke správnému začátku kariéry. Když jsem podruhé odcházel z redakce, potkal jsem na chodbě šéfredaktora, který mi tykal a požádal mě, abych ho oslovoval François. Spokojeně jsem šel domů, s pěti novými deskami pod paží.

První kritika mi vyšla o dva měsíce později, na ploše jedné čtvrtiny sloupce, malými písmeny uprostřed tří set podobných článečků. Představoval jsem si, že budu zavalen korespondencí od čtenářů. Odměnou mi bylo naprosté mlčení. Kvůli „zrcadlu sazby“ vyšla druhá kritika až v následujícím čísle. Třetí pro nedostatek místa nevyšla nikdy. Tři měsíce poté, co mě vzali, jsem dostal šek za první článek — na sto padesát franků hrubého, ze kterých mi strhli sociální dávky. Mátožně jsem nechal klesnout obálku s výplatní páskou na stůl. Takže toto je ta skvělá kariéra? Kolik symfonií bych musel za den poslechnout, abych měl slušný příjem?

Vyhlídka na tolik obtíží mě vyvedla z míry a z článků typu „po použití vyhoďte“ jsem se cítil rozmrzele. Vytáhl jsem ze skříňky starou desku, spustil gramofon a sesul se na gauč.