Benoît Duteurtre

Divná doba

Z francouzského originálu Drôle de temps,

vydaného nakladatelstvím Gallimard v Paříži v edici Folio roku 2001 s předmluvou Milana Kundery La nudité comique des choses,

přeložila Růžena Ostrá

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2023 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 2003)

Ouvrage publié avec le concours du Ministère français chargé de la culture – Centre national du livre

Dílo bylo vydáno s přispěním francouzského Ministerstva kultury – Národního centra knihy

© Éditions Gallimard, Paris, 1997

Preface © Milan Kundera, 2001

© Atlantis®, spol. s r. o., 2003

Translation © Růžena Ostrá, 2003

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 80-7108-236-8 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-326-9 (ePub)

PŘEDMLUVA

Směšná nahota věcí

„Největší událostí druhé poloviny tohoto století je zanikání chodníků,“ prohlásil jednou Cioran v bytě Clauda Gallimarda cestou ze salonu do jídelny. Pořád ještě vidím ty zdvořilé a rozpačité úsměvy, jež následovaly. Nicméně: kolik poučenosti konkrétnem bylo v té větě! Vždyť řada dramatických událostí proběhne, aniž sebeméně ovlivní náš život, zatímco nahrazení chodníků oněmi úzkými přecpanými lávkami, jež vedou mezi sloupky, zaparkovanými auty, lešeními a popelnicemi a na nichž není možno se jen tak procházet, zastavit se, jít s někým bok po boku, proměnilo sám obsah pojmů město, každodennost, procházka, schůzka, radost ze života.

Upřímné nepochopení, jež Cioranova slova vzbudila, je stejně příznačné jako Cioranova věta sama: ukazuje, že my nejen že už nejsme schopni vidět, jak vypadají chodníky, ale že dokonce ani nejsme s to si tuto svou neschopnost uvědomit. Už dlouho si to myslím: pro francouzskou literaturu není dnes nic důležitějšího než to, aby konečně znovu navázala spojení s konkrétností, jež je ustavičně obcházena. Duteurtre pozoruje a popisuje to, co vidí. Jako kdyby nám chtěl říci: Když už není naděje změnit tento svět, který si nezaslouží lásku, co nám zbývá? Nenechat se napálit. Vidět a vědět. Umět vidět.

Umění románu poznalo ve svých dějinách několik „škol“ popisu. Duteurtrova próza mi připomíná „školu Tolstého“, například onen záměrně naivní popis opery ve Vojně a míru: „V druhém jednání byly obrazy představující hroby a díra v plachtě představovala měsíc: zprava i zleva vycházel zástup lidí; mávali rukama a v rukou drželi něco, co se podobalo dýkám; začali tu dívku tahat ven. Napoprvé se jim nepodařilo ji odtáhnout, a tak s ní dlouho zpívali, načež ji odtáhli a všichni poklekli a začali zpívat modlitbu.“ Popis jako způsob jak strhnout ze situace závoj předpokládaného smyslu a tím odhalit směšnou nahotu věcí.

V této knize jsou pouze velmi banální „výjevy ze života“ odhalující svou směšnou nahotu: snídaně doma, koktejl vybrané společnosti, monotónní sexuální hledání, slavnostní otevření parkoviště atd. Ale vždy s virtuózní rozmanitostí forem. Nejdelší próza je například miniromán o několika kapitolách: milá venkovská komedie. V jiných textech přechází popis v blouznění. Muž se potřebuje vyčurat a vrhá se do automatického veřejného záchodku; rafinovaný a poruchový mechanismus se za ním zavře a už ho nepustí ven. Čas ubíhá. Zděšený muž je si jist, že zůstane na věky uvězněn. Po nekonečném čekání se dveře náhle otevřou (neznámo proč, nejspíš zase kvůli poruše). Muž vychází ven, ale po přestálé zkoušce je úplně očištěný a svět, který kolem sebe vidí, se podobá Utopii „nového světa“.

Tak v této knize všechno vyrůstá z těch nejbanálnějších situací. Idyla stejně jako zlý sen. Zlý sen, který si zachovává veškerou komickou vážnost bezvýznamnosti.

MILAN KUNDERA

1

Výjevy ze života

(SNÍDANĚ)

Kolem osmé hodiny si dávám šálek bílé kávy. Probuzený jsem jen částečně a pozoruju tu kouřící tůňku, na níž se v šálku vytváří tenká smetanová blanka. Palcem a ukazováčkem škraloup zvedám a odsouvám ho k okraji. Kroužím lžičkou, aby se kousek bílého cukru rozpustil a promíchal. Poslouchám zprávy nějaké rozhlasové stanice: válka a mír, vyšetřování, časný ranní šoubyznys. Smetana na okraji šálku pomalu odkapává. Dnešní zprávy se podobají včerejším, ale zajímají mě. Mažu si krajíček chleba trochou másla. Vyjadřuju svůj názor, komentuju komentář. Dívám se, jakou barvu má nebe. Rádio praská. Některé věty vzbuzují můj úsměv. Jsem popuzen několika obraty. Pomalu se probouzím. Obořuju se na jednoho novináře. Jsem v kuchyni sám, mám rty zvlhčené sladkou kávou a protestuju. Jsem pobouřen některými nařízeními. Kárám vládní činitele. Z ledničky vyndávám láhev pomerančové šťávy. Vstupuju mezi Ameriku a Blízký východ. Nořím lžičku do sklenice se zavařeninou. Jsem proti vytváření dalších míst ve vězeních. Žádám projekt, skutečný společenský projekt: chci, aby měl smysl. Chtivě ukusuju chleba s máslem a jsem plný pohrdání vůči třídě politiků. Dopíjím kávu při sledování burzovních zpráv. Otírám si ústa. Čekám na zprávy o počasí.

Na konci 20. století žil ve Francii jeden muž. Představuji se: nic mi nechybí, nikoho se nebojím. Celkem vzato, mám všechno, co je potřeba ke štěstí: umírněnou zemi, stabilní politický režim, vysokoškolské vzdělání a slušně placené zaměstnání. Výchova mi vštípila smysl pro povinnost, zálibu v dobře vykonané práci, kritického ducha a úzkost ze zahálky. Naučil jsem se být zdvořilý a pěkně se chovat u stolu. Nepochybně zastírám nějaké pochybné zóny. Ale všechno u mne odpovídá — nebo se snaží odpovídat — lidské kategorii, k níž náležím. Jsem odrazem své doby.

(KOKTEJL)

Ministerstvo kultury. Tisková konference v salonech ve druhém poschodí, nad zahradami Palais-Royal. Přicházím s malým zpožděním. Na sobě mám oblek a košili s rozhalenkou. Odevzdávám pozvánku a rychle vybíhám po schodech a pod štukami se mísím do davu. Vystupuju na špičky a natahuju krk, abych docela vzadu uviděl ministra, jak právě mluví o Cité de la Musique, postavené na místě bývalých jatek:

— Jako fórum Smíření kultur...

Jeho hlas zurčí. Důvěrnost zesilovaná ampliony; svůdná přívětivost poněkud vulgárního zrna; ve všem je patrný důraz na uvolněnost ministrova stylu svobody, štěstí, zkrátka „života“, jak se rád sám charakterizuje. Jeho dobře načesaná hlava vystupuje z módní košile se širokým límcem, navržené předním návrhářem. Sedí na pódiu, usmívá se na okolostojící a nakonec prohlásí:

— Cité de la Musique je jedna z nejmodernějších institucí v Evropě.

Z úst se mu řinou miliony franků. Pětadvacet tisíc rockových skupin podporovaných státem. Moc v boji proti stávajícímu pořádku...

V první řadě ministr na konferenci shromáždil skutečně vybrané publikum: avantgardní umělce, hvězdy rapu a šansonu, odvážné režiséry, módní návrháře. Za nimi v několika řadách sedí pluky pseudonovinářů — dopisovatelů zaniklých časopisů — kteří se na podobných recepcích zpravidla vyskytují a dělají si poznámky do malých zápisníčků. Skutečný tisk je v zadní části sálu; jeho zástupci dorazili trochu pozdě a jsou promícháni s úředníky a přednosty. Stojíce vedle sebe natlačení v koutech, komentátoři a řídící pracovníci moderní kultury naslouchají svému ministrovi:

— Francouzské umělecké prostředí se musí vyzbrojit proti mezinárodní konkurenci...

Ze stropu visí dobové lustry. Protlačuju se o několik řad dopředu. Dbám, abych byl viděn, a — spokojen, že mě poznávají — spiklenecky kývám několika známým.

Poznávám přednostu odboru Divadel, který se opírá o dveře v koutě místnosti. Vysoký a hubený, modrý oblek, červená kravata, napomádované vlasy, žvýkačka. Tváří se uvolněně a přešlapuje z jedné nohy na druhou. Chvílemi se obličej toho člověka svraští a on vypadá jako ptáčátko. Je to vedoucí pracovník tvorby a je ve stresu; je autoritářský a levicový. Vedle něho stojí přednosta odboru Výtvarných umění a tváří se nevrle. Tento kritik se kdysi dokázal prosadit jako aktivista avantgardy. Postupně vystoupil na vrchol kulturní hierarchie. Býval maoista a pak se posunul do středu.

Ministr končí svůj projev a vypočítává akce státu. Z projevu vyplývá, že žijeme v mimořádné době; že poptávka po identitě nikdy nebyla tak silná a kulturní dovednost tak velká, že stát nikdy tak nemiloval umělce, že umělci nikdy tak nemilovali Francii.

— Jsme přesvědčeni, že umění je úděl, a my bychom chtěli, aby byl každým dnem o něco rozsáhlejší, o něco svobodnější, o něco plodnější.

Potlesk. Dotazy? Žádné dotazy... Pseudonovináři se vrhají na bufet, zatímco přednosta Divadel a přednosta Výtvarných umění jdou ministrovi blahopřát. Rychlejší než oni však byl nějaký venkovský reportér, který se hned pod pódiem zmocní člena vlády, přistrčí mu mikrofon a klade doplňující otázku. Obě eminence kulturní moci jsou touto překážkou popuzeny a diskrétně se zastavují stranou. Jejich pohledy prozrazují podráždění, protože chtějí pozdravit šéfa a mají naspěch. Čeká je pracovní oběd. Jako ohaři stojí na metr od ministra a ztrácejí trpělivost.

Přicházejí jiní účastníci s číšemi šampaňského v rukou. Celý hrozen lidí krouží kolem šéfa a každý odhaduje okamžik, kdy náhodou vyskočí, náhodou zachytí jeho pohled a řekne možná větu, jíž na sebe upozorní.

Rozhovor se táhne. Ministr se usmívá na dva fotografy. Přednosta Divadel a přednosta Výtvarného umění spolu prohodí pár slov, aby zamaskovali svou podrážděnost. Vzpomínají na nedávné protifašistické slavnostní shromáždění. Pozorují se navzájem, srovnávají své kravaty, své mediální možnosti, bledost svých tváří.

Vetřelecký novinář je konečně vytlačen. Ty dvě hrdličky okamžitě přerušují rozhovor a půvabným přískokem se vrhají k navoněnému a napudrovanému veličenstvu. Jako dokonale secvičené dueto vykouzlí oba vedoucí pracovníci svůj nejlepší úsměv. Zastavují se před svým „přítelem“, vřele mu tisknou ruku. Životně důležitý ministr se na ně usmívá, tiskne jim ruku, uklidní je. A ti dva starší žáci jednohlasně říkají:

— Musím běžet. Chtěl jsem vás jenom pozdravit...

— Chtěl jsem tě jen pozdravit.

Ministr se usmívá a spiklenecky něco prohodí.

Jsem tím prostým člověkem okouzlen a rozhodnut, že se také pokusím o štěstí. Ministr mě zná; jednou jsme večeřeli u téhož stolu. Nenápadně vykročím a zastavuju se před ním s neurčitým úsměvem. Po jeho levici a po jeho pravici, přednosta Divadel a přednosta Výtvarného umění se předhánějí v narážkách. Z odstupu vysílám k velkému muži důvěřivý pohled, abych mu připomněl, že se známe, že jsme spolu už jednou mluvili. Ale ministr se na mě dívá prázdným pohledem. Nevzpomíná si. Neobratně stahuju ruku, kterou jsem k němu napolo napřáhl, a zahanbeně couvám.

Ti dva jsou rádi, protože jejich „drahý přítel“ s nimi mluví dlouze, vážně, osobně. Vzájemné spiklenectví je potvrzeno výbuchy smíchu. Nakonec ministr říká:

— Děkuji, že jste přišli.

Oni se tedy společně velmi lehce ukloní a krátce se usmějí. Pak spěchají k východu, ke dveřím, k ministerskému schodišti, ke svému automobilu se šoférem, ke svému pracovnímu obědu.

Zatímco se chudí krmí u bufetu, ministr mě nechává uprostřed salonu a jde se rychle převléknout pro odpolední vernisáž.