Benoît Duteurtre

Cesta do Francie

Z francouzského originálu Le Voyage en France vydaného nakladatelstvím Gallimard v Paříži roku 2001 přeložila Růžena Ostrá

(Verše citujeme v překladu Vítězslava Nezvala a v překladu Jaroslava Seiferta)

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2023 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 2004)

Kniha vyšla za finanční podpory Ministerstva kultury České republiky.

Ouvrage publié avec le concours du Ministère français chargé de la culture – Centre national du livre.

Dílo bylo vydáno s přispěním francouzského Ministerstva kultury – Národního centra knihy.

© Éditions Gallimard, Paris, 2001

© Atlantis®, spol. s r. o., 2004

Translation © Růžena Ostrá, 2004

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 80-7108-251-1 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-325-2 (ePub)

1

Orákulum

Probudil jsem se v okamžiku, kdy se vrah chystal rozkrájet mě na kusy. Třásl jsem se strachem. Několikrát jsem vykřikl „Slitování“ a pak jsem znovu padl na postel zválenou jako po boji. Když jsem pod polštářem otevřel oči, byl už ten netvor pryč. Bylo teplo, ale já jsem se v propocených prostěradlech klepal zimou. Váhavě jsem ke koberci na podlaze natáhl jedno chlupaté lýtko, pak druhé. Nejistým krokem jsem zamířil k zrcadlu. Couvl jsem, když jsem uviděl svou pohublou, sinalou tvář. Zvedl jsem bradu a s hrůzou jsem hledal uzliny ohlašující brzké zhroucení imunitního systému. Všeobecné zhroucení? AIDS? Obyčejná rýma? Rakovina krku nebo rakovina ducha?

Dopoledne bylo hrozné. Každých pět minut jsem se s rostoucí nejistotou vracel k zrcadlu, abych zjistil, jestli umírám, nebo ne, jestli vypadám vyčerpaně, nebo v plné síle, jestli se v obličeji propadám, nebo naopak otékám. Vlastně jsem myslel hlavně na svůj bolavý opuchlý krk, kde se mi usadil ten nádor, který mi co nevidět ucpe průdušnici a nedovolí mi jíst, pít a pak ani dýchat. Cítil jsem tu smrtící kouli, denně zalévanou alkoholem a nakuřovanou tabákem, a zároveň se ve mně zvedal vnitřní odpor: Musíš se léčit, dokud není pozdě! Neoddaluj okamžik pravdy! Je-li tvá nemoc nevyléčitelná, lékař zmírní tvé bolesti a prodlouží tvé přežívání, abys měl čas vykonat ono velké dílo, které přece musíš dokončit!

Výraz dílo se může zdát přehnaný při mé funkci zástupce ředitele redakce: ozdoben tímto nabubřelým titulem, píšu sám jeden měsíčník, který se zdarma rozdává v taxících. Pro různé nesnáze jsem upustil od slibné filmařské kariéry a píšu teď podle svých nejlepších schopností a pod různými pseudonymy v několika rubrikách: „Šofér měsíce“, „Historický rejstřík pařížských ulic“, „Předměstí jsou fajn“, „Pokud se starobního pojištění týče“. Čerpám inspiraci ze života řidičů a každý měsíc si dávám záležet na úvodníku, v němž mohu pod svým skutečným jménem vyslat k lidstvu hlubší poselství... Lidem od řemesla se Taxi Star líbí a jeho odbyt tak vzrostl, že jeho majitel mi ve svém tiskovém komplexu slibuje další příležitosti: ředitelování v kadeřnickém týdeníku nebo v časopisu pro pojišťovací agenty. Půjde-li to tak dál, má kariéra se znovu dostane na cestu slávy. Zatelefonuje mi nějaký lovec vedoucích kádrů. Nějaký magazín si u mě objedná články, které pak shromáždím v knize, a tu vysokým nákladem vydám. Tak konečně získám finanční krytí pro realizaci svého uměleckého projektu, velkého filmu o sobě: sto deset minut bloudění. Tu bitvu jsem ještě nevzdal.

Pro začátek ovšem musím dnes dopoledne čelit té hrozné nemoci. Ztrhaný úzkostí si ještě ohmatávám hrdlo před zrcadlem a chrčím. Měřím si teplotu, která se zdá být úplně normální, což ukazuje, že jde o nemoc zákeřnou, pravděpodobně nevyléčitelnou. O půl deváté otvírám svůj notes s telefonními čísly, čekám ještě půl hodiny a pak vytáčím číslo jediného lékaře z blízkého okolí. Je to gynekolog přeškolený na zřizování internetových stránek. Ošetřuje ještě nějaké pacienty, aby si přivydělal, ale jakmile zvedne telefon, poznávám z několika jeho vyhýbavých slov, že veškerá jeho pozornost patří monitoru počítače. Nemůže mě o tomto víkendu přijmout. Snad v pondělí odpoledne... Doufal jsem, že se mi od tohoto lékaře, s nímž jsem se setkal u společných přátel, dostane nějakého důkazu lásky či projevu zájmu. Býval bych ocenil, kdyby se kvůli té hnusnosti hlodající v mém hrdle odtrhl od své myši. Nedokázal jsem ho přesvědčit. Než zavěsil, sdělil mi, že nemocnice Lariboisière zajišťuje po dvacet čtyři hodin denně otorhinolaryngologickou pohotovostní službu.

Představa, že se veřejná zdravotní péče bude zabývat mým případem, je pro mě útěchou. V jiných obdobích mého života by mi vyhlídka na sobotu strávenou na lékařské pohotovosti pokazila počínající zářivý víkend. Avšak dnes ráno mi představa, že se octnu mezi nemocnými a zraněnými, přináší útěchu. Do okna se mi opírá červnové slunce a já pociťuju silnou touhu být ošetřen. Mám potřebu se dovědět, co přesně se děje. Chci se octnout v čekárně, kde těla rovná mému čekají, aby se dověděla, zda umřou dnes, nebo až zítra. V nejhorším případě mě pod morfiem uloží do postele a v relativním klidu mě nechají umřít. Stráž mateřských ošetřovatelek zařídí příchod a odchod mých lkajících příbuzných...

Umyl jsem se, oblékl a najedl, jako kdyby šlo o poslední jídlo; před zrcadlem znovu konstatuju pokročilý stav své fyzické zchátralosti (kromě toho mi padají vlasy); pak na plánu zjišťuju, že nemocnice Lariboisière se nachází na okraji chudých čtvrtí severovýchodní části Paříže; neopomenu dát si do brašny různé předměty, které mi pomohou přetrpět čekání (několik článků vystřižených z novin, úřední papíry na uspořádání, lahvičku vody); konečně zabouchnu dveře a sestupuju po schodech až do hlubin metra.

Pohotovostní služba, umístěná pod černými zdmi nemocnice vzadu ve dvoře, má moderní přijímací prostor, který má působit lidštějším dojmem. Dvojité skleněné dveře se samy otvírají a zvou mě ke vstupu. Halou se nese příjemná vůně lékařského lihu. Poprvé od dnešního rána cítím, že moje sklíčenost je v souladu se světem. V tomto lékařském předpokoji budu nepochybně muset dlouho čekat, ale tady křik, volání, bloudění, úzkost jsou přirozeným projevem celého davu lidí. Tady člověk nemusí být zdatný, oslnivý a svůdný. Nadále se ode mě chce, jenom abych byl nemocný.

Na rozhodnutí tu lidé čekají na plastových židlích. Antilská dívka si vytrvale přikládá obklad na obličej a její matka s ní mluví tichým hlasem. Vychrtlý narkoman trpělivě čeká vedle své bezzubé družky a jeho ruce jsou zmítány nervovými záškuby. Jiní si okusují nehty nebo bez zjevných příznaků nehybně čekají: mladí techničtí pracovníci s kravatou, černošky v pestrobarevných šatech a také různí ztroskotanci, kteří si přišli ukrátit dlouhou chvíli tímto bezplatným divadlem. Mezi židlemi bloudí muž v pyžamu: nejspíš nějaký pacient z nemocnice, který se sem přišel povyrazit. Jdu se postavit do řady u okénka evidence. Ve frontě jedna dobře oblečená ženská reptá proti té neuvěřitelné pomalosti a připomíná, kolik platí na sociální zabezpečení. Žádá logickou organizaci. Někteří s ní vlažně souhlasí, ale většinou jsou lidé zvyklí. Tráví život čekáním ve frontě, takže je to pro ně důvěrně známá procedura a téměř je uklidňuje.

Po deseti minutách se od zaměstnance s odbarvenými vlasy dovídám, že počítač má poruchu. Dává mi lístek s číslem s tím, že za ním mám přijít, až se na monitoru v čekárně objeví mé číslo. Na jedné židli sedí nějaký muž a pláče. Najednou se prosklené dveře dramaticky otvírají. Objevují se saniťáci a vezou člověka na nosítkách. Z deky na jedné straně vyčnívají nohy v kolečkových bruslích, na druhé překvapený obličej mladého pacienta. Chtěl bych být na jeho místě, ležet na pojízdném lůžku. Možná že se toho dočkám, ale musím ještě počkat. S důvěrou ohmatávám svůj oteklý krk. Jsem připraven vydat se na pospas procesu; vzpomínám si, že jsem v nějakých francouzských novinách četl, že náš zdravotnický systém je nejlepí na světě, a pociťuju jakousi neurčitou hrdost. Pak courám po zákoutích čekárny a číhám na výjevy, z nichž se brzy bude skládat má každodennost.

K srdci nemocnice vedou žlutavé chodby. U nákladního výtahu čekají na kolečkových lůžkách tři nahé stařeny zakryté prostěradlem. Mají podezření, že na ně ošetřovatel zapomněl. Ta nejopotřebovanější z nich, která už je skoro mrtvá, polyká malinké pramínky vzduchu a její zavřené oči prozrazují, že boj brzo skončí. Ty zbývající dvě nechápou, že je tam tak dlouho nechávají v plném průvanu, ale nevzpomínají si přesně, odkud přicházejí a kam jdou. To je však pouze jedno z tajemství života a ony, zdá se, jsou připraveny čekat dál.

Jdu se posadit a vybaluju nějaké bezvýznamné bankovní papíry. Ty budou vlastně směšné, až si mě sociální péče vezme na starost po dobu chemoterapie poslední naděje, několika operací a urychleného pochodu k smrti. Moji dědicové si už poradí: rychle jsem spočítal, že po sobě nechávám částku, která postačí na zaplacení mých dluhů a mých daní. Na stěně přeskakují světelné číslice jako v kterémkoli jiném veřejném zařízení. Těla se zvedají; několik párů držících se za ruce se noří do nemocniční chodby.

Když je na mně řada, potvrzuje odbarvený úředník, že počítač zůstane pravděpodobně vyřazený několik hodin. Je tedy nutné se bez něj obejít. Avšak na rozdíl od jiné instituce, která by mě pozvala na zítřek, si tady poradí s tím, co mají po ruce. Karta nemocenské pojišťovny bude stačit. U vedlejšího okénka se nějaký Číňan snaží vysvětlit, že jeho bratr dnes časně ráno skočil z okna, a ptá se, kam ho hasiči zavezli. Dřív než se dovím odpověď, jsem odeslán na ambulanci ORL, kde mě čekají tři asistenti se stetoskopy na krku — dva muži a jedna žena — kteří probírají, jak si včera vyrazili.

Stojím tváří v tvář nepříteli. Vzdorujíce všemi prostředky dramatu, jež je obklopuje, drží tito mladí profesionálové při sobě v tom, že dobrý zdravotní stav spojují s banálními věcmi: s vínem, které vypili v restauraci, se spojkou auta, které řídili. Unaveni z minulého flámu, ale připraveni jít na další, přistupují k chorobné úzkosti pacientů zcela chladně.

Obrýlený mladík mě tlačí do své hnusné ordinace, jejíž žlutá malba se loupe a opadává v celých plátech. Beze slova mě usazuje do zubařského křesla, upevní si kolem lebky jakousi kulatou kapesní svítilnu a namíří na mě svazek oslňujících paprsků. Nechci otevřít ústa, aniž bych cokoli řekl, a tak se mu snažím co nejjasněji vysvětlit příznaky své nemoci (s úvahami, jež logicky vedou k hypotéze rakoviny). Moje analýza asistenta nezajímá. Ponoří do mého hrtanu několik nástrojů, pak se z dutiny vynoří a hlásí, že mi absolutně nic není — možná jsem v uplynulých dnech trochu moc pil, trochu moc kouřil. Říká to s jakýmsi poloúsměvem, jako kdyby mě s ním ta diagnóza sbližovala. Vyřadil mě z kategorie nemocných a zdá se, že se už chystá mluvit se mnou o víně nebo o spojce. Ale já jsem rozhodnut, že si to nenechám líbit:

— Jak to, nic?

Doktor v bílém plášti se rozzáří a opakuje:

— Váš krk je bezvadný.

Pak filozoficky dodává:

— Nejspíš jste trochu deprimovaný. Užijte si přece slunka! A když se to nezlepší, přijďte příští týden.

Ještě chvilku otálím, žádám vysvětlení. Vždyť jsem byl připraven zůstat v té nemocnici a podrobit se bolestivému léčení. Bylo by rozumné provést hloubkové vyšetření. Asistent se na mě teď dívá, jako kdybych byl nějaký ubožák, jeden z těch zdravých nemocných, kterých na pohotovost chodí davy. Nechce mi předepsat žádné antibiotikum. Když jsem byl takto odmrštěn lékařským stavem, nezbývá mi nic jiného, než jít k východu, začlenit se mezi obyčejné lidi a pokračovat ve svém díle v Taxi Staru, zatímco ten lékař bude pracovat na díle svém.

Vrávoravě jdu do přijímací haly. Světelný paprsek prochází okny a zastavuje se na mé tváři — jako kdyby mě také vyzýval, abych strávil neděli na venkově. Opakuju si tu větu: „Užijte si přece slunka!“ Ten asistent má možná pravdu. Polykám a poprvé cítím, že můj krk je volný. A to jsem se málem odevzdal nemocničnímu lůžku. Proč ne lůžku z trávy a z chudobek? Lékařovu diagnózu lze eventuálně chápat jako šťastnou předpověď. Já jsem si do té míry představoval, že umírám, že teď sebou mé osvobozené tělo mrská jako tělo novorozence. Pohybuju svými velmi živými končetinami. Ohlížím se k tomu muži v bílém plášti, který mi ještě pořád napřaženým ukazováčkem ukazuje k východu: „Na venkov, a honem!“

Tak proto jsem sem přišel.

Naslouchaje volání legendárních vyprávění, vydal jsem se na cestu do Lariboisière, tak jako dávní lidé chodili na radu do věštíren — orákulí. Na několik hodin jsem se přiblížil tragické pravdě. Namačkán s jinými pacienty v čekárně pohotovostní lékařské služby — jako někdejší farníci v kostelních lavicích — meditoval jsem o tom, jak je existence bezvýznamná a jak malou důležitost by měl můj odchod. Kněz mi však dal na vědomí, že moje hodina ještě nepřišla. Bylo mi určeno, abych pokračoval, a tak procházím nemocniční halou v opačném směru a jsem sklíčen, že své bratry a sestry opouštím tak záhy. Rád bych jim pomohl, vzal je za ruku a odvedl je tam, kde bychom společně užívali radostí života. Je mi to líto: moje místo dnes není mezi vámi.

Do bulváru Magenta se opírá červnové slunce. Městem se šíří výpary výfukových plynů a já, užaslý nad tím, že ještě žiju, mám chuť lehnout si na vozovku a vychutnávat jejich vůni. Různí pitomci v autech houkají, ale mně hudba klaksonů připadá báječná. Díky příznivé věštbě jsem vstal z mrtvých a běžím dolů ulicí Faubourg-Saint-Denis.

U protějšího chodníku strhly buldozery celý blok starých domů. Obrovské tabule oznamují, že zde bude postaven supermarket konektiky. Toto vandalství, jež by u mě normálně vyvolalo rozhořčený křik, přispívá ke zvýšení mého veselí. Řeznictví a rybárny jedno po druhém zavírají a jsou vystřídány obchody, kde se prodávají pseudoamerické hadry a které mají jména jako Kalhoty’s nebo New Radost, ale v mých žilách opět proudí život, a to mě naplňuje nadšením, stejně jako veškerá ta lidská energie směřující k sebezničení. Krása a ošklivost se vaří ve stejném hrnci, a ošklivost je dokonce sama o sobě jakýmsi snažením. Je třeba naučit se dívat na stěnu z plexiskla; radovat se, když se policejní auto se řvoucí sirénou přiřítí k nejbližší trafice. Dojat tou hemžící se vitalitou pokračuju rychlým krokem ve své cestě k jihu.

Tato dlouhá obchodní tepna ještě místy připomíná někdejší město plné kadeřníků a tureckých výčepů, traktérů, ještě neopravených pasáží a prostitutek. U stanice Château-d’Eau se v jedné uličce tísní při pohřebním obřadu asi stovka Kambodžanů. Dívky rozdávají květy a letáky na počest nějakého „doktora Li“ zavražděného neznámými pachateli. Je vypsána odměna pro každého, kdo poskytne informaci. Z buddhistických zpěvů doprovázených zvony a zesilovaných zvukovou aparaturou se line cosi bezstarostně pokojného. Opřen o pult blízkého bistra si dávám sklenku côte-du-Rhône a také se modlím za odpočinek pana Li.

Posílen nápojem kráčím ještě čtvrt hodiny kolem bývalé tržnice směrem ke své čtvrti. Čím dál jdu, tím je katastrofa zřejmější: po pravé i po levé straně spousta krámů se suvenýry, laciných restaurací, vjezdů na parkoviště, sloupků, které mají zabránit parkování, automatických záchodů... Já ale dneska obdivuju ten obrovský anonymní supermarket. Mám chuť objímat chodce v teplákách, gratulovat skinheadům a jejich pitbulům, blahopřát Severoafričanům z Bobigny přestrojeným za Portorikánce z Bronxu a všem těm blouznivcům, kteří u východu ze stanic RER rozdávají letáky za Ježíše, za Trockého nebo za místního muslimského světce. Raduju se, že mladí hostinští toužící vytvořit si nějaký kapitál mohou tak draho prodávat tak odporné jídlo. Na náměstí před domem, kde bydlím, byla nedávno odhalena kovová koule. Dnes poprvé se mi ošklivost té plastiky zdá dojemná. Jsem dojat tím, že si nějaký umělec troufl umístit tam s podporou městského úřadu ten tristní předmět s upřímným přesvědčením, že podle zásad, které mu byly vštípeny, je krásný.

Zářím blažeností při pohledu na svůj život zástupce šéfredaktora odborného časopisu po patnácti letech přešlapování v parafilmařském prostředí. Vidím se, jak ve své kanceláři každodenně hledám pěkně sestavenou větičku, kterou nikdo nebude číst, a jak si namlouvám, že do toho výplodu vkládám nějakou osobní invenci. S hrdostí děcka na nočníku jsem dospěl k představě, že dělám ústupky jako všichni velcí duchové, že se přizpůsobuju reklamnímu tisku, stejně jako se Mozart přizpůsoboval svému arcibiskupovi! Jak je to všechno legrační: to úporné setrvávání v ponížení; činnost srovnatelná s činností mravenců, v níž ale zůstává možnost najít si nějakou formu individuálního rozvoje díky tomu neuvěřitelnému tělu nadanému mimořádnou přizpůsobivostí, hotovému všechno vidět jako drama, jako černotu, jako absurdnost, když je ponořeno do utrpení; a hotovému najednou všechno okouzleně akceptovat, jakmile se mu navrátí iluze zdraví.

Přivolávám maličký výtah zasazený do středu schodišťového prostoru. Vstupuju do kabiny velikosti půldruhé osoby a tisknu tlačítko s číslem 3. Z amplionku umístěného nad chromovanými tlačítky mi hlas automatu tempem robota odpovídá:

„Vyťukejte vstupní kód.“

Porucha výtahu by uprostřed víkendu byla nepříjemná, když všichni mí sousedé ujeli na venkov. Posuvné dveře se zavírají a ten hlas opakuje: „Vyťukejte vstupní kód.“ Slabiky této věty, složené z předem natočených prvků, jsou odděleny krátkými pomlkami. Po krátké odmlce se umělý hlas znovu ujímá slova a dodává:

„Shrnutí bezpečnostních úkonů.“

Určitě jde o nějakou elektronickou poruchu, ale výtah normálně jede nahoru. Díky euforickému stavu, do něhož mě uvedlo to proroctví z nemocnice Lariboisière, mi napadá, že i to hlasové sdělení má nejspíš nějaký smysl. Jako kdyby se snažilo uzavřít tento iniciační den tím, že proroctví shrne v definitivní formě a mezi druhým a třetím poschodím je ještě jednou opakuje týmž robotovým hlasem:

„Shrnutí bezpečnostních úkonů.“

Okamžik poté kabina brzdí a hlas uzavírá:

„Pokus ukončen, děkuji za pozornost!“

Nechávám stroj blábolit a odemykám dveře od bytu. V předsíni odhazuju kabelu a potom, poslušen lékařova doporučení, telefonuju své přítelkyni Solange. Ta mě zve, abych za ní zítra přijel do Normandie.

Ležím na pohovce a už slyším, jak se vlny valí po oblázcích. Slunce svítí na obrázky visící na stěně: letecký snímek New Yorku, o kterém jsem snil, když mi bylo dvacet. A hned vedle reprodukce Clauda Moneta a na ní pláž v Le Havru. Poznávám zelenou barvu moře, písek a oblázky, po nichž jsem jako dítě chodil v době, kdy do Ameriky vyplouvaly poslední parníky. Tady začínal můj život a byl plný příslibů a překvapení. Vzhledem k povinnostem a nutnosti se jaksi zúžil. Dneska bych chtěl své učení začít znovu; objevovat každý den jako plavbu, která mě sice může dovést kamkoli nebo vydat na pospas proudu, ale zato mi umožní znovu vdechovat vzduch širého moře.