Dagmar Halasová

Snová existence aneb nazývám kočku kočkou

vzpomínky nejen římské...

Obálka (na fotografiích Bocca della Verità v Římě, kostel sv. Petra a Pavla v Petrovicích u Luk nad Jihlavou a chrám sv. Petra v Římě) a grafická úprava Boris Mysliveček

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2023 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 2007)

Vydání knihy finančně podpořily Obec Luka nad Jihlavou a Nadační fond Obce spisovatelů

© Dagmar Halasová, 2007

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 978-80-7108-285-9 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-329-0 (ePub)

Památce mých rodičů

Cesty za poznáním... i absurdity

Francouzské velvyslanectví u Svatého stolce má vedle církevního rady i církevního atašé, a ten má na starosti a řídí Centre Saint-Louis, tedy kulturní středisko. V době, kdy jsme přišli do Říma, centrum vedl dominikán Otec de La Brosse. Vedl je už asi deset let a měl je vést ještě dalších šest let. Vedl je skvěle: pořádal tam cykly přednášek, na které byli zváni velvyslanci. Cykly velkých přednášek–debat i menší cykly méně závažných přednášek. Na velkých přednáškách a v debatách po nich následujících bylo možno naslouchat odborníkům všech oborů příslušných oborů znalých a v příslušných oborech vynikajících a vysoce oceňovaných a vážených.

Otec de La Brosse byl obdivuhodný nejen v tom, jak dokázal sestavit jednotlivé cykly, ale zejména v tom, jak dokázal uvést každého řečníka: byly to jakési mini–přednášky–portréty, shrnující dílo či činnost uváděného a zlehka se dotýkající posledních řešených problémů v oboru přednášejícího, jenž pak musel rychle zareagovat, a zpravidla to velmi vtipně učinil. Aby si takto mohl před mezinárodním fórem posluchačů počínat, musel tento dominikánský Otec mnoho studovat, a nebyl tudíž nikterak nakloněn marným konverzacím. Můj muž a já jsme ho — jen mezi sebou — nazývali Otcem od Kartáče, což je doslovný český překlad jeho jména. Při diskusích si počínal velmi „kartáčovitě“, to když se tazatel dal svést svým řečnickým uměním k proslovování koreferátu; dlužno říci, že takovými tazateli byli pokaždé Italové. A tu Otec od Kartáče pravil: „Položte otázku“ a tím zastavil proud výmluvnosti diskutujícího zběhlého v ciceronském orátorství, jemuž velmi málo záleželo na tom, aby položil otázku a dozvěděl se něco nového. Otec de La Brosse přirozeně dokázal ocenit diskusní zásah, kdy ve stručně formulovaném „dotazu“ byl uzavřen názor tazatele, na který mohl přednášející reagovat stejně stručně, přitakáním anebo odmítnutím.

Brzy po příjezdu, v prvních měsících roku 1991, jsme šli na vůbec první přednášku z dlouhé řady přednášek–debat, jichž jsme se měli po ta dlouhá léta účastnit. Členka Francouzské akademie, paní Hélène Carrère d’Encausse, hovořila o Sovětském svazu a svůj projev zahájila slovy: „Sovětský svaz už neexistuje.“ A pak následoval minuciózní rozbor situace. Seděli jsme v první řadě rezervované pro diplomaty a měli jsme pocit, že jsme dvě hnědá morčata, přihlížející vivisekci morčete bílého. To když hovořila o chování a reakcích těch, kdo žili pod totalitním jhem. V roce 2000 jsme ji na filozofické fakultě v Praze slyšeli mluvit o Rusku; hovořila věcně a optimisticky. Ráda bych si ji poslechla i dnes.

Na podzim roku 1992 jsme — opět v první řadě spolu s četnými kolegy z diplomatického sboru — naslouchali názorům pana Jacquesa Attaliho. Udivilo nás, když konstatoval, že svět se konstituuje tak, že bohaté státy se zbavují chudých: v Itálii bohatý sever chudého jihu, jinde se zas bohaté Čechy zbavují chudého Slovenska. Hlavy všech kolegů se obrátily na nás. Nevím, jaké jsou Attaliho hospodářsko-politické vize dnes.

O několik let později jsme naslouchali profesoru Marcu Israëlovi, chirurgu a onkologovi, když mluvil o záchraně lidského života, o bolesti, o umírání; když jasně rozlišoval mezi eutanázií a acharnement thérapeutique; když mluvil o úkolu lékaře pomáhat, tišit, těšit. Již předtím, než přijel do Říma, slyšela jsem ho takto hovořit v jednom televizním pořadu. Myslím, že tehdy mluvil o své knize La vie jusqu’au bout... Až do samého konce život. V Centru svatého Ludvíka jsem mu mohla jít poděkovat.

V rámci velkých conférences–débats jsme naslouchali přírodovědcům, filozofům, národohospodářům, politikům i historikům a nikdy jsme neměli pocit, že nerozumíme, že jsme mimo obor. Vše bylo formulováno a předkládáno s onou clarté latine, již na Francouzích tolik obdivoval můj otec.

Navštěvovali jsme rovněž přednášky pořádané v rámci menších cyklů. V sezoně 1991–1992 to byly promluvy věnované Evropě. Naslouchali jsme teologovi papežského domu, švýcarskému dominikánovi Georgesovi Cottierovi, který hovořil o tom, jak dlouho se konstituovala švýcarská konfederace. Hovořil mírně, s mírností hleděl nazpět do historie, s nadějí kupředu.

S dojetím jsme si vyslechli přednášku svého kolegy, velvyslance Rakouska Georga Hohenberga, když mluvil o Rakousku a Dvanáctce. Nemluvil jen o své vlasti. Mluvil rovněž o národech, které kdysi byly součástí velkého multinacionálního celku, jenž býval vlastí našich předků. „Pomáhejte jim,“ řekl tenkrát francouzskému publiku, „jsou to národy inteligentní a vrátí vám to. Pomáhejte jim až do vlastního utrpení...“ Jeho slova se vryla do mé mysli, a dokud zdráva zůstane, dotud budou žíti v ní...

Jak jinak vyzněla přednáška barona von Biebersteina, ředitele Goethova institutu v Římě.

Seděli jsme v první řadě malého sálu Centra svatého Ludvíka a Otec de La Brosse vítal pana velvyslance. Francouzský velvyslanec se dostavil se zpožděním, a řečník se tudíž domníval, že ten, kdo sedí přesně naproti němu, tedy můj muž, je představitel velké země, která — stejně tak jako ta jeho — už součástí Evropy jest. Hovořil o zemi, která bývala Východním Německem. K mému úžasu o ní hovořil s pohrdáním. Mezi jiným řekl: „Vždyť oni ani pracovat nedovedou, vždyť nejsou ani pokřtění.“ A já jsem vzpomínala na jednu naši cestu k moři, do NDR. Nějaká malá vada na motoru našeho auta způsobila, že jelo pouze na druhou rychlost. Dojeli jsme tehdy k autoopravně v jednom městečku. Bylo poledne. Prosili jsme němčinou svých dětí, germanistek, o pomoc. Bylo nám odpovězeno, že je polední přestávka, která končí za dvacet minut, ať tedy máme strpení. Strpení jsme měli přesně oněch dvacet minut, protože pak přišel mechanik a auto během několika dalších minut opravil. Můj muž mu dal několik marek spropitného. Cena za výkon zaznamenaná na faktuře, s níž se ubíral k pokladně, byla velmi nízká. K pokladně se spolu s manželem ubíral i mechanik. To aby paní pokladní řekl, že už je zaplaceno, ať peníze od klienta nevybírá. S takto opraveným motorem jsme najezdili spousty kilometrů. Ten neznámý a nezištný mechanik pracovat uměl. Nevím, zda byl pokřtěný.

Můj muž v diskusi vznesl otázku, v níž se pozastavoval nad faktem nepokřtěnosti, a řekl, že má za to, že v Československu v tomto smyslu bylo vše ještě horší, ale že přece jenom se nedá hovořit o Češích a Slovácích jako o nepokřtěných. Učený francouzský dominikán s nepokrytě zlomyslným potěšením barona upozornil, že ten, kdo se táže, je pan československý velvyslanec, a baron spustil, dotázav se a dozvěděv se, z kterého města můj muž pochází, chválu na brněnský Dům umění, kde zřejmě někdy v minulosti přednášel. Nedal se zastavit a Otec od Kartáče proud jeho výmluvnosti poznámkou — „Odpovězte na otázku“ — nezarazil. Dlužno říci, že baron se nepěkně vyjadřoval o Němcích, nikoli o Češích. Nicméně při následném rinfrescu, tedy maličkém pohoštění, kdy jsme toužili po tom položit mu ještě několik doplňujících dotazů, se zařídil tak, že neustále s někým rozprávěl otočen zády k nám. Ovládli jsme svou zvědavost a nenaléhali jsme.

Chování německého řečníka bylo vzhledem k položené otázce naprosto iracionální. S obdobně iracionálním chováním jsem se měla setkat o mnoho let později, v jiné instituci, než bylo Centre Saint Louis, a tváří v tvář přednášející, která byla Italka.

Vedle přednášek na francouzské půdě existovala v Římě přirozeně spousta jiných možností, jak sledovat dění světa v nejrůznějších oborech myšlení. Circolo di Roma v sále budovy za kostelem, v jehož předsíni je proslulá Bocca della verità, pořádalo rovněž přednášky. Lehce jiného zaměření, než byly ty u Svatého Ludvíka. A řečníci byli zváni ze všech koutů světa. Naslouchali jsme tam projevu ženy venezuelského velvyslance, která mluvila o sociálních poměrech ve své vlasti, o nejrůznějších projektech, jimiž se čelí nouzi a lidské bídě. Slyšeli jsme tam vysoce filozofickou přednášku svého kolegy, slovenského velvyslance a velkého přítele. I můj muž tam nedlouho před svým odchodem přednášel o Janu Husovi a náboženské orientaci českého národa. Circolo di Roma, kde přednáškám předsedal historik hrabě Borromeo, bylo tedy jiným, jinak zajímavým fórem. Několik týdnů či měsíců předtím, než tam jako hlavní řečník předstoupil můj muž, jsme si vyslechli projev zakladatelky hnutí Focolare, paní Chiary Lubichové. Hnutí Focolare se těší velké přízni české biskupské konference. Primas český, kardinál arcibiskup pražský, je od mládí členem tohoto hnutí, a tak jsme poslouchali s napětím. Paní Chiara hovořila o poselství fokolarinů, o tom, jak hnutí působí ve třiaosmdesáti zemích světa. Hovořila italsky. Při diskusi se očekávalo, že otázky budou kladeny rovněž italsky, nebo, jak přednášející s úsměvem připustila, že do italštiny budou překládány. Žena venezuelského velvyslance byla přirozeně zainteresovaná na tom, jak asi by hnutí zakotvilo v její vlasti. A poté, co se otázala, zda se může ptát španělsky, a poté, co jí bylo sděleno, že předsedající v tom případě vše přeloží, přešla na italštinu. Obdivovala jsem vždycky u těchto příležitostí fakt, že se nejprve řečníkovi s neskonalou kurtoazií děkovalo za přednášku a pak teprve padla otázka.

Chtěla jsem se co nejstručněji zeptat na to, jak hnutí Focolare v dobách komunismu proniklo za železnou oponu. Přihlásila jsem se, leč předsedající vyvolal jiného tazatele, který položil touž otázku, jen jinak formulovanou. Ptal se, jak hnutí proniklo do Východní Evropy. Pokaždé když se hovořilo o Evropě, měla jsem na zřeteli mapu a měla jsem za to, že má zem leží ve Střední Evropě. Má drezúra v přesném užívání pojmů mě tedy měla k užití jiného označení pro mou zemi. Byla to u mne asi profesionální deformace.

Ale přednášející, tedy paní Lubichová, už odpovídala a barvitě hovořila o tom, jak komunisté byli hodní, jak pomáhali, aby její hnutí plnilo své poslání, atd. Dávala jsem hraběti Borromeovi znamení, aby mě už nevyvolával. Bylo mi úzko. Nebyla bych bývala dokázala na to, co jsem slyšela, italsky reagovat tak, aby v mých větách nebyla chyba. Byla jsem filolog, s láskou ke slovu a k jazyku, a navíc v pozadí v mysli s onou představou, že musím mluvit tak, aby nikdo nepoznal, že nejsem rodilá mluvčí. Na mé italštině by to byl poznal každý. Nezvládala jsem nikdy pravidla silného přízvuku, nenaučila jsem se tvarům perfekta a v podmínkových větách, které jsem ovládala, tedy v konjunktivech imperfekta, jsem zaváhala, než jsem příslušný tvar řekla nahlas. To jak jsem si v duchu přeříkala konjugaci až právě k příslušnému tvaru. Na mezinárodním fóru jsem si nemohla dovolit udělat chybu v přesně formulované otázce. Byla jsem pyšná, a tak jsem neřekla, že v ideologii, z níž komunismus vzešel, je klíčovým pojmem nenávist, třídní nenávist, a že když přijde na lámání chleba — tenhle výraz jsem ostatně v italštině neznala a byla bych se musila uchýlit k opisu —, jsou i hodní komunisté povinni respektovat disciplínu Strany. Poznala jsem takové respektování disciplíny ze strany velmi, velmi hodných komunistů na kůži vlastní rodiny. Byla jsem ale pyšná, a tak jsem mlčela. Leč hrabě Borromeo, upozorniv paní Lubichovou na to, kdo jsem, mi dal slovo. Dokázala jsem říci, že otázka je už zodpovězena, že jsem se chtěla zeptat jen právě na to, nač se ptal tazatel přede mnou. Ale tu se přednášející rozzářila. Vždyť pražský kardinál je fokolarin. A tolik, tolik, jak řekla, trpěl, umýval okna. Nezmohla, v této situaci se spíš sluší říci nezmotala jsem se na otázku, jak jde dohromady velké utrpení kardinála, který ostatně, když při umývání oken tolik trpěl, dávno ještě kardinálem nebyl, jak jde tohle všecko dohromady s onou tolik proklamovanou dobrotou komunistů? A tak jsem raději mlčela a zdvořile poděkovala. Ale hraběti Borromeovi, který nás posléze doprovázel k autu, jsem francouzsky řekla — v tomto jazyce zvládám i finesy, i když nevím, jak bych se byla vyrovnala s idiomem o lámání chleba —, že po čtyřiceti letech života v komunismu vím, že to s tou dobrotou komunistů nebylo přesně tak, jak to paní Lubichová chápala. Odpověděl, že mé rozhořčení i nesouhlas byly zjevné...

Neznám hnutí Focolare, věřím však, že dělá mnoho dobrého v tichosti, která na sebe neupozorňuje, a to, co jsem toho večera v blízkosti Bocca — tedy Bokky — della verità slyšela, přičítám kouzlu italské iracionality, s níž jsem se měla setkávat často a jíž zřejmě ve svých soudech podlehl i baron von Bieberstein.

Utrpení za komunismu, duchovní útlak, v němž jsme žili, odumírání naší naděje a radosti bylo nesdělitelné těm, kdo za komunismu nežili. Mezi těmi, kdo do Prahy jezdili, byli i lidé, kteří toto město znali dlouho před rokem 1989 a kteří se tam po tomto datu navraceli. Patřili k oněm návštěvníkům, kteří netelefonovali na velvyslanectví, aby se nezdvořácky vyptávali, jak se mají obléct. Když se v devadesátých letech vraceli, s radostí vyprávěli o tom, jak je Praha rok od roku krásnější. Setkala jsem se nicméně i s názorem, v němž návštěvnice srovnávala obojí svět, ten před sedmnáctým listopadem s tím po něm. Vzpomínala na svůj zájezd do Prahy z počátku osmdesátých let, na jakousi výstavu, kterou navštívila, na to, že je, tedy skupinu, s níž za železnou oponu jela, výstavou italsky provázela nějaká univerzitní profesorka, která měla ochozené střevíce. „Jak jste asi trpěli...“ Snažila jsem se vysvětlit, že strádání za komunismu netkvělo v sešlapaných střevících, nicméně mi hlavou táhly různé reminiscence, a právě stran těch ochozených bot...

Slavnosti, tedy církevní slavnosti, jichž jsme se ve Vatikáně účastnili, byly organizovány s obdivuhodným umem, s přesností, s dokonale fungujícím protokolem. Nezačínaly nikdy ani o minutu později, než jak bylo stanoveno, i když často velmi, velmi dlouho trvaly. Diplomatický sbor, pokud byl zván, dostával v dopise oznamujícím konání slavnosti i instrukce týkající se úboru velvyslance, jeho vyznamenání atd. Tak například v listu, který zval na bohoslužbu na Velký pátek či na mše svaté za kardinály a biskupy, kteří odešli na věčnost v časovém údobí od jednoho listopadu do druhého, na pohřební bohoslužbu za zesnulé vysoce postavené duchovní osoby vatikánského státu, bylo výslovně uvedeno sans décorations, tedy bez vyznamenání. A přirozeně, že byla zvána i manželka; instrukce stran jejího úboru byly, jak už jsem řekla, neměnné: černé šaty ke krku, černá mantila. Pokud se velvyslanec neúčastnil, omluvil se a červeným sametem potažená židlička se jménem státu, který reprezentoval, pro něho nachystána nebyla. Pokud se neomluvil, pak štítek označující příslušný stát byl z opěradla židličky ještě před začátkem bohoslužby odstraněn a účastníci posazeni tak, aby v řadě nezela prázdná místa. Nikdy nenastal zmatek, vše bylo vskutku dokonalé a i jemnocitné, jak jsme poznali v onen první den nového státu, na Nový rok 1993.

Církevní obce, velké a staré klášterní komunity v Itálii, konaly rovněž slavnosti a na ty přirozeně zvaly velvyslance u Itálie, tedy i československého nebo českého. Náš kolega — alespoň v některých případech — nevěda mnohdy, oč jde, delegoval pozvání „na Vatikán“. Tajemník musel vysvětlovat, že Vatikán je jiný stát a že velvyslanec u Vatikánu není zván na slavnosti, které se konají v rámci italského státu. Takové předávání pozvánek a vysvětlování přetrvávalo poté dlouhá léta, protože často byla směšována církev a stát. Sama si vzpomínám na jednu svou kolegyni, která vyučovala na filozofické fakultě a která se mě na podzim roku 1990 zeptala, zda je pravda, že můj muž je velvyslanec u církve. Vyvedla jsem ji z omylu, snad velmi bryskně, negativní odpovědí. Z hodin náboženství jsem věděla, že Vatikán není církev... Za svou brysknost se dnes omlouvám; mohla jsem být trpělivější a vysvětlit jí to. Možná, pokud by se jim tyto nuance trpělivě objasňovaly, tak jak to činil nám malým dětem „pan katecheta“, byli by občané naší země v těchto otázkách vzdělanější a trpělivější a na zastupitelských úřadech by rovněž věděli, oč jde.

Ostatně i na zastupitelském úřadě, jejž spravoval můj muž, vládl obdobný zmatek. Když navštívil v lednu roku 1995 Itálii ministerský předseda Václav Klaus se svou chotí a svou suitou, vykonal rovněž návštěvu u papeže. V den jeho návštěvy u hlavy státu Vatikánu byl program stanoven následovně: pokud bude počasí příznivé — přijetí u papeže bylo určeno na poledne —, bude pana předsedu vlády, jeho choť a jeho suitu provázet velvyslanec u Itálie a ukáže mu, kde je Via Condotti a slavné Caffé greco. Pokud bude pršet, ukáže jemu, jeho choti a jeho doprovodu velechrám svatého Petra velvyslanec u Svatého stolce. Nepršelo. Tajemník ambasády u Svatého stolce se staral o žurnalisty. Já jsem se v černém do kanceláře svého muže dostavila přesně v jedenáct hodin, abych pak, až on bude doprovázet předsedu vlády, doprovázela jeho choť. Jaký však byl můj údiv, když jsem viděla udivený personál, který se pozastavoval nad tím, cože tam dělám, že přece mám být v Caffé greco! S trpělivostí jsem vysvětlila, že Vatikán je jiný stát než Itálie, že jejich šéf je jiný velvyslanec, že kdyby historie před dvěma tisíci lety byla bývala jinačí, byl by dnes papež jinde, třeba v Budapešti...

Není tedy divu, že pozvánky na velké církevní příležitosti italského státu putovaly i ke konci pobytu mého muže v Římě z jedné ambasády na druhou a zpět.

Naskytla se však přece jedna veliká, převeliká příležitost, na niž byli pozváni velvyslanci u Itálie i u Svatého stolce zároveň. Šlo o padesáté výročí bombardování benediktinského kláštera Monte Cassino, toho, který hostil kolem roku 990 svatého Vojtěcha.

Pozvánka neurčovala oděv, ani velvyslancův, ani jeho choti. Můj muž učinil dotaz, zda je zvána i choť. Odpověď byla kladná.

Jeli jsme autem vatikánské ambasády s panem Koppem, který vedl velvyslanectví u Itálie, a s jeho paní. I on se tázal, je-li zvána jeho choť, i jemu byla dána kladná odpověď. Chargé d’affaires Slovenska a jeho choť na tom byli obdobně. Slovensko nemělo dosud u Svatého stolce mimořádného a zplnomocněného velvyslance, takže jsme se setkali s naším bývalým panem radou. Nikdy se nestal prvním slovenským velvyslancem u Vatikánu, jak o tom snil. Do historie však zůstane zapsán tím, že k papeži provázel prvního slovenského prezidenta. Dnes už má pan Arnold další touhy a sny a společně vzpomínáme na dávné, obtížné začátky a na to, co rozdělovalo, už nemyslíme...

Auta se vyšplhala do prudkého kopce korunovaného svatyní, která už dávno byla opravena a skvěla se překrásnými mramorovými intarziemi. Byla jsem překvapena, že nevidím ani jednu kolegyni od Svatého stolce, a ptala jsem se velvyslanců, kde že je Almuth, Marie Terezie a další a další. Všichni odpovídali, že na dotaz, má-li přijít i choť, jim byla dána záporná odpověď. A tak jsem viděla jen ženu francouzského velvyslance, která přišla jako turistka a nestála po boku svého muže.

Paní Koppová, krásná a mladá, se mě nešťastně zeptala: „Co teď budeme dělat?“ Odpověděla jsem: „Chovat se jako Excelence.“

Bohoslužba byla nádherná a slavnostní a vzpomínám si, jak se ve vrcholném okamžiku mše svaté za hlubokého ztišení rozvoněly tisíce růží, jimiž byl chrám vyzdoben.

Následovalo sázení „oliv míru“ a pak — jak bývá všude, i u Vatikánu, zvykem při velkých příležitostech — se diplomatů a vážených hostů ujali průvodci, aby je odvedli na místa, tedy v tomto případě na místa v jídelně. Byli jsme doprovázeni dvěma mladými muži až na práh refektáře. Dovnitř vešel jen můj muž. Mne, právě tak jako choť českého chargé d’affaires u Itálie, jako choť chargé d’affaires Slovenska u Svatého stolce, právě tak jako choť prezidenta Svazu italských notářů do jídelny nevpustili a zkrátka nás vyhodili. Stály jsme na schodech a shlížely zahanbeně do údolí. Byly jsme ženy, a neměly jsme tudíž v klášteře co dělat, třebaže si opat předtím od papeže vyžádal povolení k dočasné suspensi klauzury pro dobu konání slavnosti. Od svého muže jsem se později dozvěděla, že několik žen v refektáři vidět bylo. Byly to velvyslankyně? Žena francouzského velvyslance u Svatého stolce, věcí lépe znalá, nás zvala na oběd...

Nevím, jak jsme se dostaly dolů z příkrého kopce. Náš šofér, tak jako ostatně všichni šoféři, měl prostřeno k jídlu, ne snad v refektáři, ale myslelo se na něho. Na manželky státních reprezentantů, kterým bylo sděleno, že jejich ženy jsou zvány a mohou přijít, se nepomyslelo. Ten, kdo na přesným způsobem formulovanou a položenou otázku odpovídal, nebyl Otec od Kartáče.

V malé trattorii pod kopcem korunovaným klášterem, kde žil jeden z patronů země české a dnes už i Evropy, jsme my čtyři manželky diplomatů usedly ke stolu. Peníze měla u sebe jen žena francouzského velvyslance a my — ostatní — jsme jí byly vděčné za pozvání. U stolu s námi seděla i žena prezidenta italských notářů. Uvyklá italskému stolování začala s tím, že si dáme aperitiv. Viděla jsem, jak Jacqueline přepočítává ve své peněžence italské bankovky. Bylo jasné, že si aperitiv nedáme, že nebudeme postupovat podle primo, secondo, dolce atd. Daly jsme si špagety.

Cestou domů jsem se v autě netajila svým rozhořčením a nazývala jsem kočku kočkou. Pro případného čtenáře těchto řádků poznamenávám, že nazývat věci pravými jmény — a mezi nimi tedy též kočku kočkou — je pravidlo, které francouzský kritik a moralista klasického věku, tedy velkého století francouzské literatury, Nicolas Boileau (1636 až 1711) formuloval v jedné ze svých Satir a které v originále zní:

Je ne puis rien nommer, si ce n’est par son nom,

J’appelle un chat un chat, et Rolet un fripon.

Mám za to, že kočku nazýval kočkou Otec de La Brosse, když požadoval, aby řečník, který se pustil do dlouhých rozkladů, položil otázku. Ve svých vzpomínkách jsem si předsevzala kráčet v jeho stopách.

Ti, kdo zvali diplomatický sbor na oslavu na Monte Cassino, italští Otcové benediktini, toto francouzské pravidlo neznali, i když na přesně formulovanou otázku odpověděli zcela jasně. Nebudu zde psát, jak jsem v autě kočku, tedy chování a postoje na Monte Cassinu, nazývala já.

Byla tohle všechno ještě iracionalita?

Do Prahy vedle Italů jezdili mnozí naši kolegové z diplomatického sboru, zejména ti z Jižní Ameriky. Vracívali se uchváceni. Byli v Evropě, ve středomoří, u kolébky civilizací, a tak se snažili využít času a porozhlédnout se po starém světě. Zorganizovali jednou, v únoru roku 1992, týdenní cestu do Egypta a zvali všechny kolegy. Udělali jsme si dovolenou a spolu s nimi jsme navštívili zemi, pyramidy, Údolí králů a královen, chrámy v Karnaku a Luxoru a lodí jeli až do Assuánu. Z evropských velvyslanců tam kromě nás nebyl nikdo. A kromě jihoamerických kolegů tam byl už jen velvyslanec Jižní Koreje se svou ženou Miong. Navzdory zdravotním potížím, tedy těžkým zažívacím poruchám, kterým tam v horečkách čelila téměř celá výprava a které akupresurou léčil zkušený korejský velvyslanec, na tu cestu velmi ráda vzpomínám. Sblížila jsem se s jihoamerickými kolegy a jejich ženami více, než když jsem vedle nich sedávala na červeným sametem potažených židlích během bohoslužeb ve Svatém Petru. O svých zkušenostech s několika lidmi španělsky hovořící Ameriky jsem se už zmínila. Nepsala jsem tu však o svém snu, který ve mně živí touhu po této či těchto zemích daleko za mořem. Myslím, že ta touha přišla zcela iracionálně s četbou knihy Purpurová země kdysi v prvních letech fakultních studií. A také s přednáškami a cvičeními španělštiny, ve kterých nás náš učitel seznamoval s působením substrátu domorodých indiánských jazyků na slovní zásobu jazyka španělských dobyvatelů. Připomněla jsem si jeho lekce, když jsem ve tvářích jihoamerických kolegů a jejich žen viděla a nalézala stopy rysů původního obyvatelstva Nového světa.

Obdivovala jsem jemnost chování a krásu manželek jihoamerických velvyslanců a vůbec celé ono zázemí jiné kultury. V ženě kolumbijského velvyslance jsem nalezla přítelkyni. Svým zájmem o vše kolem mi připomínala mou matku. Byla lékařka a jmenovala se, tak jako má sestra, Marta. Studovala v Evropě, v Německu. Chodily jsme spolu po Římě. Když byl její muž odvolán, stýskalo se mi.

Tehdy v Egyptě, když jsme čekali na letišti poblíž Asuánské přehrady, vyprávěla o rostlinách Kolumbie, o hlízách — a nejen brambor —, které Indiáni pěstují a nejrůznějšími způsoby upravují k jídlu. V botanické zahradě v Římě mi ukazovala strom s velikými bílými zvoncovitými květy, z nichž Indiáni připravují nápoj, který toho, kdo jej vypije, činí jejich vězněm, totiž hračkou v jejich rukou. A mnoho jiných věcí mi vyprávěla...

Při příletu z Egypta nás čekalo prapodivné přijetí.

Procházeli jsme kolem budky–přepážky a ukazovali své diplomatické pasy, v nichž několika evropskými i asijskými jazyky stojí, že držiteli tohoto pasu má být umožněn rychlý průchod. Jihoameričané procházeli jeden za druhým, my mezi nimi. Pojednou pasový úředník celou tu řadu zastavil. Byli jsme na řadě my dva, československý velvyslanec a jeho žena. Stop. Držel naše diplomatické pasy, vytáhl jakési seznamy a začala kontrola. Zatočil se se mnou svět a vybavila jsem si jedno přecházení hranic z jedné svobodné země do druhé v roce 1968, když jsme mezi spoustou španělských dělníků, kteří opouštěli Francii, zůstali na hranicích v Ženevě stát před stejnými formalitami, jenže bez diplomatického pasu. A ještě jiné vzpomínky mi vytanuly na mysli, ty z roku 1980, kdy jsem ponejprv od roku 1969 jela za železnou oponu a na československých hranicích, při návratu... radši nevzpomínat.

Citliví a jemní lidé z Jižní Ameriky se mě ujali, i když jsem neomdlela, a všichni se začali dotazovat, cože se to děje. Pasový úředník přesně formuloval svou odpověď: „Máme povinnost všechny lidi z Východu takto kontrolovat.“

Jižní Amerika začala volat, že Východ už neexistuje.

Můj muž upozornil úředníka na svůj diplomatický pas a úředník mu jasně formuloval svůj postoj: „Vy děláte svůj úkol jako velvyslanec a já zase svůj jako pasový úředník.“ Nazýval kočku kočkou.

A tak se všichni účastníci scény při návratu z Egypta dohodli, že napíší protestní dopis na italské velvyslanectví u Svatého stolce. Můj muž sepsal dokonce protestní nótu a formuloval ji tak, že obdobné postupy na letišti odporují lateránským dohodám, italsko-československé smlouvě o přátelství a ženevské konvenci. Nevěděli jsme tehdy, že diplomaté z druhého úřadu cestují raději na turistický pas. Československý velvyslanec u Itálie byl z manželova postupu vyděšen.

Za nějaký čas — trvalo to krátce — doručil posel z Italského velvyslanectví u Svatého stolce do manželova úřadu obrovskou kytici a dopis. Obé bylo pro mne. Kytice byla překrásná a veliká, byly do ní vpleteny ty nejkrásnější a nejexotičtější květy. Mé vybavení z nebiedermeierské vitríny na tu krásu a zejména na ty rozměry nestačilo. Bylo třeba zakoupit obrovskou vázu. V dopise se mi poselstvím, které začínalo slovy Cara Dagmar, italský velvyslanec, který byl sicilským baronem, omlouval za ono nedopatření a ujišťoval mě, že popolo italiano s těmito postupy nemá co dělat.

Usedla jsem k psacímu stolu a ihned odpověděla diplomatickou řečí Vatikánu drahému Emmanuelovi v tom smyslu, že ony „květy, v nichž se projevila šlechetnost staré italské šlechty, setřely veškeru bolest...“ Pan Tuleškov odvezl můj dopis na italské velvyslanectví.

Nedozvěděla jsem se ani já ani můj muž, proč jsme byli tak nedelikátním způsobem kontrolováni, ač se na to můj muž tázal. Rada italského velvyslanectví mu odpověděl otázkou, zda ho udivuje, že ho někdo kontroluje. Onen odstín otázky týkající se delikátnosti postupu při pasové kontrole velvyslance omaleně pominul. Na rozdíl od pasového úředníka, na rozdíl od zásad logického a slušného chování, nenazýval kočku kočkou: nepodstoupil školení Otce od Kartáče.

Za kratičkou dobu po kytici a výměně listů následovala grandiózní recepce, kterou na upomínku lateránských dohod, tedy dohod mezi italským a papežským státem z roku 1929, dával — vždy 11. února — italský velvyslanec u Svatého stolce ve své rezidenci, obrovském paláci Borromeo. Byla to pokaždé ta nejokázalejší recepce celého roku, účastnil se jí občas i italský prezident a vždycky „celý Řím“. Myslím, že jsem nikdy neviděla pohádkovější šperky, než byly ty, jimiž tam přicházely přizdobeny urozené Římanky.

Italský velvyslanec, který hosty vítal, mi ihned unešeně řekl, že „ten dopis si uschová“. A pak jsme se prodírali davy hostů. (Rakouský velvyslanec, když o recepci mluvíval, udělal jen posunek, který připomínal pohyby plavce či někoho, kdo si musí razit cestu houštím.)

Chystali jsme se k odchodu, když tu nám naši drazí přátelé představili dva pány, z nichž zejména jeden se toho být nám představen vehementně dožadoval. Byl to hrabě F.-C. Jakmile se mnou tento muž — podstatně mladší než já — po představování mohl promluvit, ihned spustil: „Vypadáš jako jeptiška, všiml jsem si tě hned, jak jsi přišla. Nemáš krátké sukně a objem boků jako ty všechny ostatní a taky pořád nemluvíš. Nabízím ti platonický flirt. Mám panství u Sieny a teď jsem se vrátil z lyžování v Dolomitech.“ Zírala jsem a musela jsem se chovat jako Excelence. A navíc jsem neznala italský obrat, jímž se dá někdo poslat k šípku. Nevím, zda jsem si v tom okamžiku vzpomněla na příběh Kristly a Taliána z Babičky Boženy Němcové. Hrabě pozval mne i manžela na sklenku šampaňského a pak mi řekl, že mě zavolá a že půjdeme tančit do Alhambry, což byl, jak jsem si pak pro zajímavost zjistila, jakýsi vznešený lokál poblíž Španělských schodů. Vrátila jsem se domů v důvěře, že se ze svého okouzlení nad mým jeptiščím zjevem do rána vyspí, a celou věc nikterak nekomentovala.

Doma bylo zima. Byl únor. Jednomu z dětí architekta paláce, v němž jsme bydleli, tomu, který bydlel pod námi, se na stropě pod místem, kde byla lokalizována naše koupelna, vytvářela už po několik týdnů vlhká skvrna. Už po celé týdny dennodenně přicházeli ráno do nevytopené rezidence vrátný Ornello a zahradník–údržbář Elino. Probourávali ohradu terasy za naší ložnicí, to jest dělali do ní otvory a rum vynášeli bytem ven. Vždycky po sobě pečlivě zametli; teprve za nějaký čas do otvorů zasadili plechová dvířka; ta tam potom několik let rezivěla a oni je za těch několik let natřeli. Když jsem se — ještě v čase probourávání otvorů — otázala na smysl jejich počínání, odpověděli, že před několika lety protékal strop obyvateli domu, jenž bydlel pod námi na opačné straně, že udělali otvory do terasové zdi na příslušné terase a že vše přestalo. Bylo mi to divné, a tak když za paní Červinkovou, která mi před akcemi chodila uklidit rezidenci (paní Červinková byla maminka slovenské sekretářky z druhého úřadu), když tedy za ní přijel syn, inženýr, prosila jsem ho, aby mi techniku Ornella a Elina vysvětlil. Nedokázal to. A stejně nebyl s to mi vysvětlit jejich počínání, které spočívalo v tom, že jednoho krásného rána, rána náhodou dosti mrazivého, celou velkou terasu, ze které byl pohled na bílou kopuli, bohatě polili vodou, která do dalšího rána na cestě za jiným skupenstvím ztuhla...

Vzhledem k tomu, že od své činnosti byli buď jeden či druhý z obou odborníků odvoláváni, tu telefonem, tu citofonem, to jest zvonkem od venkovní brány, a že jsem na obojí zvonění odpovídala já a tu pro jednoho, tu pro druhého na terasu chodila, rozhodla jsem se v naprosto oprávněné důvěře v poctivost těchto věrných služebníků domu odejít a chodit si po Římě. Když jsem se z jedné takové toulky vrátila, bylo to nazítří po veliké italské recepci, zastihla jsem oba muže skloněné v koupelně nad záchodovou mísou, do které kouřili a z níž vycházely závany podivného puchu. A oni dumali o jeho zdroji. Zazvonil telefon. Šla jsem ho obsloužit. Volal italský hrabě, kterého jeho úmysly na platonický flirt ještě neopustily. Osvědčeným trikem jsem změnila hlas a zalhala jsem, že Signora není doma.

Když přišel ze svého úřadu můj muž, poprosila jsem ho, aby až o půl čtvrté — to jest ve chvíli, kdy v Itálii končí siesta — zazvoní telefon a hrabě F.-C. bude chtít se mnou mluvit, mu zalhal, že jsem pryč.

Stalo se. S přesností až překvapivou zvonil v danou chvíli telefon. Můj muž, který měl stejně jako já z celého platonismu legraci, řekl, že nejsem doma, a na otázku, která mu z druhého konce telefonního vedení byla položena, totiž, zda je můj otec, odpověděl negativně. Dosud lituje, že se tehdy neoznačil za mého dědečka.

Chvíli byl klid. Náš klozet přestal zapáchat. Otvory v terase byly probourány. Majiteli bytu pod námi dále vlhl strop. Našla jsem si ve francouzsko-italském slovníku italský výraz pro proutkaře, rozhodnuta navrhnout oběma nešťastníkům nové řešení. Naštěstí jsem si včas uvědomila, že v koupelně, kde bylo tolik kohoutků u umyvadel, van, sprch, by odborník s proutkem mezi tolika zdroji vod pravděpodobně nevěděl kam dřív skočit, a tak jsem mlčela a tuto situaci jsem se rozhodla neřešit. Elino s Ornellem odešli, když tu se ozval nepředstavitelný křik vycházející ze sousedního bytu. Paní, která tam bydlela a kterou jsem neznala, oba muže nepěkně častovala, protože záchod nyní nesnesitelně páchl pro změnu v její koupelně.

Opět jsem tuto situaci nechala neřešenou. Zato jsem se rozhodla řešit otázku s Taliánem. Zavolala jsem našim drahým přátelům, kteří byli vždy ochotni dát radu a navíc byli italských realit ve vysoké společnosti velmi dobře znalí. Dotázala jsem se své přítelkyně Marie, do jaké míry je onen hrabě přítelem jejím a jejího muže. Chtěla jsem vědět, do jaké míry si mohu dovolit být razantní, když ho slušně řečeno vyprovodím anebo přesněji pošlu do háje.

Marie byla zděšena, když jsem jí řekla, co se děje. Její reakce, její první reakce byla naprosto „italská“, protože se starala o to, zda můj muž nežárlí. Když jsem ji v tomto směru uklidnila, měla další, tentokrát diplomaticko-společenskou reakci a pravila, že styky v této oblasti by pro nás nebyly nikterak přínosné. Pak mi vykreslila charakteristiku pana F.-C., kterého znala po dlouhá léta, který byl velmi vtipný, kterého zvali na vznešené svatby, protože byl vždy zdrojem zábavy. U jeho sestry, za svých návštěv v Itálii, prý pobýval prezident republiky (Francouzské) Mitterand.

Pak mi Marie dala radu. Bude-li volat během dne, řekneš, že musíš odejít, protože dole čeká šofér. Bude-li volat během oběda či času stolování, řekneš, že nemůžeš mluvit, protože máš u stolu Monsignora X. Y., biskupa Y. Z., kardinála Z. X. atd. 

Strop v bytě pod námi vlhl dál. Jednou dopoledne zazvonil u bytu zvonek a za dveřmi stál rozzářený Ornello. V ruce držel koš s květinami, do nichž byla zasazena bílá obálka. Strnula jsem v hrůze z představy, že jde o další pokus o platonický flirt. Přijala jsem dar a otevřela obálku. Majitel bytu pod námi se mi takto skrze květiny omlouval za dlouhé hledání příčiny vlhnutí stropu v jeho bytě v místě přesně pod naší koupelnou. Usmála jsem se nad projevem italského jemnocitu.

Blížil se masopust. Farář farnosti, do níž patřil náš dům, se přihlásil s prosbou, abychom ho přijali a spolu s ním jistého učeného italského kněze, který měl zájem o Prahu. Návštěva byla určena na sobotní odpoledne a následující neděli se přihlásil arcibiskup pražský, který u nás za svých návštěv Vatikánu v prvních letech bydlíval...

V pátek před popeleční středou zazvonil telefon a hrabě F.-C. mě zval na sobotu odpoledne do Alhambry, tančit. Řekla jsem, popravdě, že čekám návštěvu našeho parroca. Ihned se vytasil s dalším návrhem: čaj v Caccie, tedy v klubu v paláci Borghese, a to v neděli. Odpověděla jsem podle pravdy, že čekám návštěvu arcibiskupa pražského. Otráveně položil telefon. Ani lhát jsem nemusela a byl pokoj.

Elino začal pomalu kladívkem a dlátkem rozbíjet tmavomodré dlaždice na podlaze v naší koupelně. Ornello tuto práci odmítl. Ptala jsem se, zda nemají ve své výbavě pneumatické kladivo. Odpověděl, že měli, ale že jim ho ukradli. Zeptala jsem se, zda jim ho nějaký soused nepůjčí. „Tohle,“ odpověděl, „v Itálii nikdo neudělá.“ Zeptala jsem se na druhém úřadě. Tam byli ochotni s kladivem přijít a všechno udělat sami, a to zase nechtěl Elino či jeho nadřízení. A tak starý pán — Elino byl pokročilého věku — rozbíjel tvrdou zem. Roura mezi klozetem a bidetem byla prorezivělá a protékala. Vyměnili vše, klozet, bidet, roury. Dál jsem se ptát nemusela a byl pokoj.

Bylo to vše iracionální nebo absurdní?