Utrpenie mladého Werthera

Johann Wolfgang Goethe

Preklad: Mária Klimová

Obálka: Philipp Otto Runge - Brustbild eines jungen Mannes

Čo som sa mohol dozvedieť o živote úbohého Werthera, som starostlivo zozbieral a tu vám to predkladám, lebo viem, že sa mi poďakujete. Neodopriete jeho duchu a povahe obdivu a lásky a jeho osudu svojich sĺz.

A ty, dobrá duša, ak si unášaná tým istým prúdom ako on, čerpaj útechu z jeho utrpenia a dovoľ tejto knižočke, aby ti bola priateľom, akže vôľou osudu alebo svojou vinou nemôžeš nájsť bližšieho.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-144-2 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-145-9 (MOBI)

Prvý diel

4. mája 1771

Aký som rád, že som sa dostal preč od vás. Najmilší priateľ, aké je divné ľudské srdce! Opustil som teba, ktorého veľmi milujem, s ktorým som bol nerozlučný, a radujem sa! Viem, odpustíš mi. Či sám osud nenastrojil ostatné moje zápletky tak, aby postrašil také srdce, ako je moje? Úbohá Leonora! A jednako som bol nevinný! Mohol som ja zato, že sa v jej úbohom srdci zrodila vášeň, pokiaľ mi márnivé kúzlo jej sestry poskytovalo príjemnú zábavu? A jednako - som celkom nevinný? Neživil som jej city? Netešil som sa sám zo skutočných prejavov priamosti, ktoré nás tak často rozosmiali, hoci neboli naozaj smiešne? Či som – ach, čo je človek, že môže žalovať sám na seba! – Drahý priateľ, chcem, sľubujem ti, chcem sa polepšiť; už nechcem, ako som to dosiaľ robil, stále prežívať tú trošku zla, ktorú nám osud podáva. Chcem užívať prítomnosť, a minulosť – nech je minulosťou. Iste máš pravdu, drahý, bolo by medzi ľuďmi menej bolestí, keby – sám Pán Boh vie, prečo sú takí strápení – tak horlivo neoživovali spomienky na minulé zlá a radšej znášali ľahostajnú prítomnosť.

Buď taký dobrý a povedz mojej matke, že som sa o jej veci čo najlepšie postaral a že ju čo najskôr o nich uvedomím. Rozprával som sa s tetou, ale nenašiel som v nej ani zďaleka takú zlú ženu, za akú ju pokladajú u nás. Je to veselá, živá žena najlepšieho srdca. Vysvetlil som jej, že sa moja matka žaluje na ňu, keďže si podržala časť dedičstva; povedala mi svoje príčiny, dôvody a podmienky, pod ktorými by bola ochotná vydať všetko, ba viacej, ako žiadame – ale nechcem sa teraz o tom rozpisovať; povedz matke, že všetko bude dobre. A ja, môj milý, poučil som sa zasa na tejto malej veci, že nedorozumenie a lenivosť spôsobujú na svete viac omylov, ako lesť a zlomyseľnosť. Aspoň tieto posledné sú zriedkavejšie.

Ináč cítim sa tu veľmi dobre. Samota je v tejto rajskej krajine môjmu srdcu lahodným balzamom a ten ročný čas mladosti zohrieva srdce, často sa chvejúce, celým svojím bohatstvom. Každý strom, každý krík je kyticou kvetov a človek by sa najradšej premenil na chrobáčika, aby mohol poletovať v mori vône a nájsť v ňom všetku svoju potravu.

Mesto samé nie je neobyčajné, ale príroda okolo neho je nevýslovne krásna. Akiste to prinútilo nebohého grófa z M…, aby založil záhradu na jednom z vŕškov, ktoré sa pretínajú v najväčšej rozmanitosti a vytvárajú rozkošné údolia. Záhrada je prostá a hneď z príchodu sa dá vycítiť, že plán nekreslil školený záhradník, ale cítiace srdce, ktoré tu chcelo užívať samé seba. Už som zosnulému venoval nejednu slzu v rozpadávajúcej sa besiedke, ktorá bola jeho obľúbeným miestečkom a teraz je zase mojím. Onedlho budem pánom záhrady. Záhradník mi je už naklonený po niekoľkých dňoch, čo som tu, a veru neoľutuje.

10. mája

Celou dušou mi preniká podivuhodná veselosť, podobná sladkému jarnému ránu, ktoré využívam celým srdcom. Som sám a teším sa, že žijem v tomto kraji, ktorý je stvorený pre také duše, ako je moja. Veľmi som šťastný, môj drahý, ponoril som sa tak úplne do pocitu pokojného bytia, že tým trpí moje umenie. Nemohol by som teraz nakresliť ani jednu čiaru, a jednako nikdy som nebol väčším maliarom, ako som teraz. Keď sa vyparuje príjemné údolie okolo mňa a slnko odpočíva vysoko nad nepreniknuteľnými temnotami hory a len jednotlivé jeho lúče sa vkradnú do vnútornej svätyne, vtedy ležím pri vodopáde a obdivujem pri samej zemi tisíc rozmanitých bylín; keď cítim blízko svojho srdca všetko to hmýrenie drobného sveta medzi steblami, nesčíselné a zázračné tielka červíkov a mušiek, a cítim prítomnosť Všemohúceho, ktorý nás stvoril podľa obrazu svojho, a dych Všemilujúceho, ktorý nám dovoľuje vznášať sa vo večnej slasti – milý priateľ, keď sa mi potom zahmlí v očiach a celý svet okolo mňa, i celé nebo odpočinie v mojej duši ako obraz milenkinho tela, vtedy často túžim a myslím: Ach, keby si zase mohol vyjadriť, keby si zase mohol vdýchnuť na papier všetko, čo v tebe žije tak plne, tak teplo, tak, aby to bolo odleskom tvojej duše, ako je duša zasa odleskom nekonečného Boha! – Priateľu! Ale ničí ma to, hyniem silou a nádherou týchto videní.

12. mája

Neviem, či sa nad týmto krajom vznášajú klamní duchovia, alebo či mi to živá božská fantázia v srdci robí všetko naokolo takým rajským. Hneď za mestečkom je studňa, ku ktorej som pripútaný ako Meluzína a jej sestry. Zídeš dolu malým vŕškom a prídeš ku klenbe, od ktorej vedie nadol zo dvadsať schodov, a tu dolu z mramorovej skaly vyviera najčistejšia voda. Nízka stienka, tvoriaca hore ohradu, vysoké stromy, obklopujúce toto miesto, chládok, všetko to má čosi príťažlivého, čosi strašného v sebe. Neprejde ani jediný deň, aby som si tu neposedel aspoň hodinku. Sem prichádzajú pre vodu dievčatá z mesta. Je to najnevinnejšie a najdôležitejšie zamestnanie, ktoré kedysi vykonávali samé kráľovské dcéry. Keď tu sedávam, ožíva vo mne spomienka na patriarchálny život; vidím, ako sa praotcovia pri studni zoznamujú a nahovárajú si dievčatá a ako sa okolo studne a prameňov vznášajú dobrotiví duchovia. Ó, kto to nevie precítiť so mnou, nikdy sa neosviežil z chladnej studne po namáhavej ceste za letného dňa.

13. mája

Spytuješ sa, či mi máš poslať knihy? Priateľ môj, pre Boha ťa prosím, nechaj ich tam, kde sú! Chcem, aby ma nič nezviedlo, nepovzbudzovalo, nerozčuľovalo; moje srdce vrie už i samo. Potrebujem uspávanku a našiel som ju, upokojujúcu, v svojom Homérovi. Ako často uspávam svoju rozbúrenú krv; naozaj, nevidel si ešte nič také vrtkavé a nestále, ako moje srdce. Milý môj, tebe všetko netreba rozprávať; veď si často tak ťažko znášal, keď si videl, ako prechodím od žiaľu k hýreniu a zo sladkej melanchólie do skazonosnej vášne. Tak maznám svoje srdce ako choré decko, všetko mu dovoľujem! Nepovedz to nikomu, sú i takí ľudia, ktorí by ma odsúdili.

15. mája

Niekoľko ľudí v mestečku ma už pozná a obľúbili si ma, najmä deti. Spozoroval som pri nich čosi smutného. Keď som sa k nim spočiatku pridružil a vypytoval sa ich priateľsky na jedno-druhé, niektoré mysleli, že sa im chcem vysmievať, a odvrkávali mi dosť drzo. Nedal som sa odstrašiť, ale pocítil som zasa až priživo, čo som už často badal: ľudia vyšších vrstiev budú vždy žiť v chladnej vzdialenosti od pospolitého ľudu, ako keby sa báli, že by zblížením stratili na cene, a potom vždy sa nájde dosť vetroplachov a žartujúcich ľudí, tváriacich sa, ako by sa znižovali k úbohému ľudu, a to robia len preto, aby mu potom tým viac dali pocítiť svoju nadutosť.

Viem dobre, že my ľudia nie sme si rovní a ani si byť nemôžeme, ale myslím, že človek, vzďaľujúci sa od takzvanej zberby z obavy, aby si zachoval úctu, zaslúži si pohany práve tak, ako zbabelec, ktorý sa skrýva pred svojím nepriateľom, lebo sa bojí, že ho premôže.

Nedávno, keď som prišiel k studni, našiel som tam mladú slúžku, ktorá postavila svoju nádobu na najnižší schod a obzerala sa, či nejde nejaká družka, čo by jej pomohla vyložiť nádobu na hlavu. Zostúpil som dolu a pozrel som na ňu. „Mám vám pomôcť?“ spýtal som sa. Veľmi sa začervenala. „Ach, nie, pane“, odpovedala mi. „Len neodmietajte“, vravel som jej. Napravila si kruhovú podložku na hlave a pomohol som jej. Poďakovala sa a vyšla hore schodmi.

17. mája

Zoznámil som sa s rozličnými ľuďmi, ale spoločnosť som si ešte nenašiel. Neviem, čo ma robí takým príťažlivým; veľmi mnohí si ma obľúbili, vešajú sa na mňa, a vždy ma zabolí, keď naše cesty sú spoločné len na malom kúsku. Keď sa spytuješ, akí sú tu ľudia, musím ti odpovedať: ako všade inde. Jednotvárne je pokolenie ľudské. Väčšina ľudí najviac času strávi v práci; pracujú, aby mohli žiť; nevedia, čo si majú počať s troškou slobody, ktorá im ostáva, a silou-mocou vyhľadávajú cesty, aby sa jej zbavili. Ó, aká sudba človeka!

Ale zato sú to veľmi dobrí ľudia. Keď sa zavše pozabudnem a užívam s nimi radostí, ktoré sú človeku ešte dožičené, keď sa niekedy celkom úprimne a dôverne zabavíme pri stole vkusne prestretom, alebo si vyjdem s nimi na vychádzku, keď je na to čas, alebo si zatancujem; pôsobí to na mňa veľmi dobre, len mi vtedy nesmie prísť na um, že drieme vo mne ešte toľko iných síl, ktoré všetky umierajú nevyužité a ktoré musím tak starostlivo skrývať. A to všetko desí moje srdce. A jednako je osudom človeka, ako som ja, aby ho nepochopili.

Ach, keď mi už odišla priateľka mladosti! Keby som ju nebol radšej nikdy poznal. Bol by som si povedal: Blázon si, hľadáš niečo, čo nemožno nájsť na zemi. Ale ja som ju mal, cítil som jej srdce, jej veľkú dušu a zdalo sa mi v jej prítomnosti, že som niečím viac ako v skutočnosti, lebo vtedy som bol všetkým, čím som len mohol byť. Dobrý Bože! Či ostala vtedy nevyužitá čo len jedinká sila môjho ducha? Či nemohol som rozvinúť pred ňou najzázračnejší pocit, ktorým srdce objíma prírodu. Či nebolo naše priateľstvo večným tkanivom najnežnejších pocitov, najostrejších žartov s odtienkami až neslušnými, ktoré sa však všetky vyznačovali istou geniálnosťou? A hľa! Roky, o ktoré bola staršia ako ja, zaviedli ju do hrobu včaššie, ešte predo mnou. Nikdy na ňu nezabudnem, ani na jej pevnú myseľ a božskú trpezlivosť.

Pred niekoľkými dňami stretol som sa s mladým V. . Je to úprimný mladý človek, veľmi milej tvári. Len teraz vyšiel z akadémie. Nenamýšľa si síce, že je učený, ale jednako si myslí, že vie viac ako iní ľudia. Iste bol usilovný, badám to na viacerých veciach; slovom, má dôkladné vedomosti. Keď sa dopočul, že mnoho kreslím a viem grécky (dva meteory v tomto kraji), hneď prišiel ku mne a vykrámil mi mnoho svojich vedomostí, od Batteuxa až po Wooda, od Pilesa až po Winckelmanna, a uistil ma, že prečítal celý prvý diel Sulzerovej teórie a že má Heyneho rukopis o štúdiu antiky. Pomyslel som si: Poručeno Pánu Bohu!

Ešte jedného dobrého človeka som poznal: kniežacieho úradníka, úprimného, dobrosrdečného. Hovorí sa o ňom, že je opravdivou radosťou vidieť ho medzi jeho deťmi. Má ich deväť. Mnoho sa hovorí najmä o jeho najstaršej dcére. Požiadal ma, aby som ho navštívil. Pôjdem k nim v najbližších dňoch. Býva v kniežacom poľovníckom dvorci, asi pol druhej hodiny odtiaľto. Dovolili mu, aby sa ta presťahoval po smrti svojej ženy, lebo ho príliš bolel pobyt v úradnom dome a vôbec v meste.

Okrem toho stretol som sa s niekoľkými chatrnejšími figúrami, na ktorých je všetko neznesiteľné a najneznesiteľnejšie sú ich dôkazy priateľstva.

Maj sa dobre! S týmto listom budeš spokojný, je celkom historický.

22. mája

Už mnohým prišlo na um, že ľudský život je len sen; ani mňa nechce opustiť tento pocit. Keď uvážim, v akom úzkom priestore sú uzavreté činné a poznávacie sily človeka, keď vidím, že celá činnosť má len jeden cieľ: aby ľudia ukojili svoje potreby, ktoré zasa nemajú iného cieľa, len predĺžiť úbohé jestvovanie, a keď potom uvážim, že každé uspokojenie v istých otázkach je len snivou rezignáciou, ktorou si ľudia pomaľujú pestrými postavami a jasnými výhľadmi steny svojho väzenia – Wilhelm, to všetko ma onemuje. Vraciam sa sám do seba a tu nachodím svoj svet. Svet zasa len viac vytušený a neurčite vytúžený ako skutočný a životný. Tu pláva všetko pred mojimi zmyslami a ja sa usmievam. Takto snívam.

Všetci vysokoučení učitelia a vychovávatelia sú zajedno v tom, že deti nevedia, prečo chcú to alebo ono, ale nik neverí rád, že i dospelí ako deti habkajú na zemi a ako deti nevedia, odkiaľ prichádzajú a kam idú, práve tak zriedka konajú naozaj účelne a práve tak sa dajú ovládať suchármi, koláčmi a brezovými prútikmi; zdá sa mi, že to až oči kole.

Rád sa ti priznávam, lebo viem, čo by si na to odpovedal: že najšťastnejší sú tí, čo žijú zo dňa na deň ako deti, vláčia so sebou bábiky, obliekajú ich, vyzliekajú a veľmi úctivo sa kradnú okolo skrine, do ktorej mamička zamkla cukrové, a keď sa napokon zmocnia vytúženého, jedia plnými ústami a volajú: Ešte! To sú šťastné tvory! Majú sa dobre i tí, čo dávajú skvelé názvy svojim hlúpostiam, ba i svojim vášňam, a pripisujú im obrovskú dôležitosť pre povznesenie a blaho človečenstva. Dobre je tomu, kto môže byť taký. Ale kto spozná v svojej poníženosti, kde to všetko smeruje, kto vidí, ako tamten človek, ktorý sa dobre má, vie svoju záhradku obratne pristrihnúť na skutočný raj a ako nešťastný ďalej neprestajne vzdychá pod bremenom, a jednako ako si všetci rovnako žiadajú aspoň o minútku dlhšie vidieť svetlo sveta – áno, ten je ticho a tvorí si svet zo seba, i šťastný je, lebo je človek. A potom nech je hocijako sputnaný, jednako si zachová v srdci stály sladký pocit, že je slobodný a môže opustiť svet, kedy sa mu zachce.

Koniec ukážky