Louis Ferdinand Céline
Cesta na konec noci

Z francouzského originálu Voyage au bout de la nuit, vydaného nakladatelstvím Gallimard v Paříži v roce 1981 přeložila a doprovodný komentář sestavila Anna Kareninová.

Redigoval Jiří Našinec.

Obálka a vazba Boris Mysliveček.

Grafická úprava Vladimír Nárožník.

E-knihu připravil Vladimír Ludva.

Vydalo roku 2024 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 3. tištěného vydání, v tomto překladu 1., Atlantis 2018)

Ze Célinova díla vybral Milan Kundera a laskavě přispěl na vydání.

Tištěná kniha vyšla za finanční podpory Ministerstva kultury České republiky a Centre National du Livre (Ministère Français de la Culture)

© Éditions Gallimard, Paris, 1952

© Atlantis®, spol. s r. o., 2018

Translation © Anna Kareninová, 2018

Commentary © Anna Kareninová, 2018

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 978-80-7108-371-9 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-393-1 (ePub)

BEZ MUČENÍ MUSÍM přiznat, že hlavu jsem úplně v pořádku nikdy neměl. Ale teď jsem pro každou pitomost dostával závratě, div že jsem z nich nepadal pod auta. Vrávoral jsem z války. V kapse jsem během pobytu v nemocnici měl vždycky jenom těch pár franků, co mi je každý týden v potu tváře dávala matka. A proto jsem se, jakmile se to dalo, začal různě poohlížet po nějakým přilepšení. Zprvu mi k tomu připadal vhodný jeden z mých bývalých zaměstnavatelů, a hned jsem ho šel navštívit.

Akorát příhodně jsem si vzpomněl, že jsem nedlouho před vyhlášením války po jistý šerý čas pracoval jako výpomocný zaměstnanec u Rogera Puči, zlatníka kousek od Madeleine. Byl jsem u toho zlatnickýho hovada na extra práci, čistil jsem v jeho obchodě stříbro, hojný, rozmanitý a kolem svátků, kdy se dávaly dárky, pro ustavičný ohmatávání nesnadno udržovatelný.

Po přednáškách na fakultě, kde jsem usilovně a donekonečna studoval (vyhazovali mě od zkoušek), jsem vždycky uháněl dozadu do krámu pana Puči a dvě nebo tři hodiny jsem tam „plavenou křídou“ až do večeře drhl jeho konvice na čokoládu.

Za práci jsem v kuchyni dostával stravu, mimochodem vydatnou. Krom toho k mým povinnostem patřilo před přednáškami vodit na procházku a venčit Pučovy hlídací psy. To všecko dohromady za 40 franků měsíčně. Pučovo zlatnictví se třpytilo tisícerými diamanty na rohu Vignonovy ulice a každej z těch diamantů stál několik desetinásobků mý mzdy. Ostatně ty klenoty se tam třpytěj dodnes. Za mobilisace byl starej Puča přidělenej k pomocný službě a začal sloužit hlavně jednomu ministrovi, čas od času mu dělal šoféra. A navíc, a tentokrát byl ochota sama, se Puča stal velice užitečným, neboť ministerstvu dodával šperky. Vyšší úřednictvo nadšeně spekulovalo s trhy uzavřenými i otevřenými. Čím dýl válka trvala, tím větší poptávka byla po šperkách. Pan Puča měl mnohdy co dělat, aby tu spoustu objednávek, co dostával, uspokojil.

Když byl přetížený prací, vypadal pan Puča z tý únavy, co na něj doléhala, nakonec i inteligentně, ale jenom v takových chvílích. Jen co si odpočinul, jeho tvář, i když se v ní nesporně obrážela prohnanost, vyjadřovala harmonii tupý bohorovnosti, na kterou je těžký si navždy neuchovat zoufalou vzpomínku.

Jeho žena paní Pučová byla neodmyslitelně spjata s firemní pokladnou a vlastně ji nikdy neopouštěla. Vychovali ji, aby z ní byla žena zlatníka. Rodičovské ambice. Věděla, co je její povinnost, od a do zet. Manželství to bylo šťastné a pokladna při tom prosperovala. Ne že by paní Pučová byla ošklivá, to ne, mohla být dokonce dost hezká jako tolik jiných, jenže byla tak opatrná, tak nedůvěřivá, že se s těmi trochu moc ulízanými vlasy, s tím trochu moc ochotným a unáhleným úsměvem a s těmi trochu moc rychlými nebo trochu moc kradmými pohyby zastavila na kraji krásy jako na kraji života. Nutilo to člověka pátrat, co je v tý bytosti tak moc vypočítavého a v čem jsou příčiny tý tísně, která se člověka navzdory všemu v její blízkosti zmocňovala. Instinktivní odpor, jaký obchodníci vyvolávají v lidech, co se k nim přiblíží a vědí svý, je pro ty, kdo nikomu nic neprodávají, jednou z velice vzácných útěch v nuzotě jejich existence.

Úzce vymezené obchodní starosti si tedy paní Pučovou plně podřizovaly, zrovna tak jako paní Herotovou, jenže v jiným oboru, jako si Bůh plně podřizuje svý řeholnice, tělem i duší.

Přesto však naše paní šéfová čas od času pocítila i starost jaksi příležitostnou. Někdy se stalo, že ji přepadly myšlenky na válečný rodiče. „Tahle válka je přece takové neštěstí pro lidi, kteří mají velké děti!

— Rozmysli si, než začneš něco povídat! okřikl ji hned manžel, na kterýho takový přecitlivělosti ani trochu neplatily. Copak není Francii nutný bránit?“

Tak ti dva dobří lidé, ale nadevše dobří vlastenci, vcelku stoicky za války usínali každý večer nad svými milióny v krámě, nad francouzským bohatstvím.

V bordelech, kam čas od času zašel, se pan Puča projevoval jako náročný a náruživý zákazník, aby nemysleli, že zbůhdarma rozhazuje peníze. „Já nejsem žádnej Angličan, holčičko, upozorňoval hned na začátku. Já se umím postavit k dílu! Já jsem francouzskej vojáček, co nemá nijak naspěch!“ To bylo jeho úvodní prohlášení. A ženy si ho pro jeho moudrý způsob užívání rozkoše moc považovaly. Milovník rozkoše, ale ne hlupák, chlap. Využíval toho, že má v tý společnosti známosti, a sem tam uzavřel obchod s bordelmamá, která nevěřila bursovním spekulacím. Z vojenského hlediska dělal pan Puča překvapivý pokroky od dočasných propuštění k definitivnímu zproštění vojenské služby. Brzy byl po bůhvíkolika příznivých lékařských prohlídkách zbaven vojny nadobro. Za jednu z největších radostí svýho života pokládal pohled na krásná lýtka a pokud možno jejich ohmatávání. Tak alespoň jedním požitkem převyšoval svou manželku, oddanou jenom obchodu. Při stejných vlastnostech se u muže, jak se zdá, vždycky najde trochu víc neklidu než u ženy, byť by ten muž byl sebeomezenější a sebeusedlejší. Tenhle Puča byl vlastně úplně zárodeček umělce. Hodně mužů, pokud jde o umění, takhle ustrne u vášnivý záliby v krásných lýtkách. Paní Pučová byla celá šťastná, že nemá děti. A radost nad svou neplodností projevovala tak často, že její manžel nakonec řekl o týhle jejich spokojenosti madam v bordelu. „Ale něčí děti tam přece musejí, odpověděla, vždyť je to povinnost!“ Je pravda, že válka s sebou nesla povinnosti.

Ministr, kterýho Puča vozil v autě, taky neměl děti, ministři děti nemají.

Kolem roku 1913 se mnou v krámě pracoval jako poskok na drobný práce ještě jeden výpomocný zaměstnanec: byl to Jean Voireuse, po večerech přicmrdával jako „statista“ v malých divadlech a odpoledne dělal poslíčka u Puči. Taky se spokojoval s nepatrným platem. Ale vycházel s ním díky metru. Po roznáškách chodil pěšky skoro stejně rychle, jako kdyby jel metrem. A tak si peníze za jízdenku dával do kapsy. Dřel i přesčasy. Trochu mu smrděly nohy, to je pravda, vlastně hodně, ale věděl to a vždycky po mně chtěl, abych ho upozornil, až v krámě nebudou zákazníci, aby mohl bez újmy dovnitř a nenápadně vyúčtovat s paní Pučovou. Hned jak se vyřídily peníze, posílali ho okamžitě za mnou do skladu. Ty jeho nohy mu hodně posloužily i za války. Byl nejrychlejší spojka u pluku. Když byl v rekonvalescenci, přišel za mnou do Bicêtreské pevnosti a právě u příležitosti týhle návštěvy jsme se rozhodli, že spolu půjdem bývalýho pana šéfa pumpnout. A hned jsme to udělali. Když jsme přišli na bulvár de la Madeleine, zrovna dodělali výkladní skříň...

„A hele! Á! tak vy jste tady! trochu se podivil pan Puča, když nás uviděl. No to jsem rád! Pojďte dovnitř. Vy, Voireusi, vypadáte dobře! Dobře jste na tom! Ale vy, Bardamu, vy jste mi nějakej nemocnej, hochu! Ale co! jste mladej! To se spraví! Přece jen máte štěstí, chlapci, ať je to, jak chce! ať si říká, kdo chce, co chce, prožíváte nádherný chvíle, co? tam na frontě, že jo? A na vzduchu! To je kus Dějin, přátelé, a ne že ne! A jakých dějin!“

Neříkali jsme na to panu Pučovi nic, nechávali jsme ho, ať se vypovídá, než ho pumpnem... A on teda pokračoval:

„Á! v zákopech, uznávám, je těžkej život!... Jen co je pravda! Ale tady je to taky pěkně těžký, abyste věděli!... Vy jste byli raněný, vy dva, že jo? A já jsem zas uštvanej! Dva roky jsem se ve městě něco nasloužil noční služby! Chápete to? Jen si to vemte! Dočista uštvanej! K smrti! Á! pařížský ulice v noci! Nikde žádný světlo, přátelé... A jezdit v tom autem a často s ministrem! A k tomu pěkně rychle! Neumíte si představit!... Desetkrát za noc by se při tom člověk zabil!...

— Ano, zdůraznila paní Pučová, a někdy vozí taky ministrovu ženu...

— Á, to ano! a konce tomu není...

— Je to hrůza! ozvali jsme se oba najednou.

— A co psi? zeptal se ze zdvořilosti Voireuse. Co jste s nima udělali? Ještě je někdo vodí venčit do Tuilerií?

— Dal jsem je zabít! Jenom škodu mi dělali! Nehodili se do obchodu!... Německý ovčáci!

— Věčná škoda! litovala jeho žena. Ale ty noví psi, co máme teď, jsou moc hodní, jsou to skotští ovčáci... Trochu smrdí... Kdežto ti němečtí, vzpomínáte, Voireusi?... Nesmrděli skoro nikdy. Mohli se nechat zavřený v krámě, dokonce i po dešti...

— Á, to ano, dodal pan Puča. To nebylo jako ten zatracenej Voireuse s těma svýma nohama! Ještě pořád vám ty nohy tak smrdí, Jeane? Zatracenej Voireuse!

— Myslím, že trochu ještě jo,“ odpověděl Voireuse.

Vtom vešli nějaký zákazníci.

„Nebudu vás zdržovat, přátelé, povídal nám Puča, kterej chtěl Jeana co nejdřív dostat z krámu. A hlavně hodně zdraví! Ani se vás neptám, odkud jdete! Kdepak! Obrana vlasti na prvním místě, to si myslím já!“

Při těch slovech obrana vlasti Puča celej zvážněl, jako když vracel peníze... Tak nás vypoklonkovali. Když jsme odcházeli, paní Pučová nám každýmu dala dvacet franků. Celej krám byl vyleštěnej a vypucovanej jak nějaká jachta; ani jsme se ho neodvážili přejít, jak naše boty vypadaly na drahým koberci hrozně.

„Á! koukni se na ně, Rogere, na ty dva! Jak jsou legrační!... Už si odvykli! Jdou, jako by do něčeho šlápli! hlaholila paní Pučová.

— To si zas zvyknou!“ řekl pan Puča srdečně a dobrácky a byl moc rád, že se nás zbavil tak rychle a lacino.

Na ulici jsme přemýšleli, že dvacka pro každýho nás nevytrhne, ale Voireuse měl ještě jeden nápad.

„Pojď se mnou, řekl, k mámě jednoho kluka, co umřel, když jsme byli na Móse, já k jeho rodičům chodím každej tejden a vyprávím jim, jak ten jejich synátor umřel... Jsou to pracháči... Jeho máma mi dá vždycky stovku... Dělá jim to radost, říkaj... Chápeš teda, že jo...

— A co tam u nich budu dělat já? Co já tý mámě budu povídat?

— Hele, řekneš jí, žes ho viděl taky... Dá ti taky stovku... Tohle jsou opravdu pracháči! Říkám ti! A ne jako ten moula Puča... Na drobák nehleděj...

— To ti věřím, ale nebude se mě vyptávat na nějaký podrobnosti, víš to jistě?... Já toho jejího syna neznal... Budu v tom plavat, kdyby se mě na něco ptala...

— Kdepak, to nevadí, budeš říkat všecko co já... Budeš říkat: Jo, jo... Nelam si s tím hlavu! Má veliký trápení, ta ženská, a jak se jí povídá o jejím synovi, je spokojená... Nic jinýho nechce... Nezáleží na tom... Nic to není...“

Nechtělo se mi, ale stovka, co mi připadala jako snadný výdělek seslaný prozřetelností, by se mi hodila.

„Dobře, rozhodl jsem se nakonec... Ale upozorňuju tě, že si nebudu nic vymejšlet! Slibuješ? Budu říkat to co ty, nic víc... A jak vlastně umřel ten kluk?

— Dostal to granátem rovnou do ksichtu, kamaráde, a ne malým, Garance se to tam jmenovalo... u Mósy, u jedný řeky to bylo... Nenašlo se z toho kluka ani todle, kamaráde! Byl v čudu... A byl to přitom takovej vysokej, statnej kluk, a silnej, a sportovec, ale proti granátu, že jo? To se nedá!

— To jo!

— Jak povídám, nezbyl z něj mastnej flek... Jeho máma tomu ještě dneska nechce věřit! Říkám jí to pořád dokola, ale je to marný... Chce, aby jenom odešel na věčnost... Ono je to blbý, taková představa... Odešel!... Nemůže za to, jakživa žádnej granát neviděla, nemůže chápat, že člověk se rozletí takhle do vzduchu jak lehkej prd a že je konec, zvlášť když je to její syn...

— To se ví!

— Tak předně, už jsem tam u nich nebyl dva tejdny... Ale uvidíš, až tam přijdu, hned mě přijme, ta matka, v salónu, a to víš, u nich je to krásný, jak na divadle, tolik je tam všude závěsů, koberců a zrcadel... Sto franků, chápeš, to je asi moc nebolí... Je to jako u mě sto drobáků, dá se říct... A dneska vyklopí klidně dvě stovky... Vždyť mě neviděla už čtrnáct dní... Budeš mrkat, příteli, na ty sluhy se zlatejma knoflíkama...“

Na avenue Henri Martin jsme zahnuli doleva, pak jsme ještě kousek šli a konečně jsme dorazili k mřížový bráně uprostřed stromů malý soukromý aleje.

„Vidíš to! poznamenal Voireuse, když jsme došli až k bráně, je to jak nějakej zámek... Vždyť jsem ti to povídal... Otec je nějakej hlavoun na dráze, jak jsem slyšel... Velký zvíře...

— Není náhodou přednosta stanice? chtěl jsem být vtipný.

— Nedělej si šoufky... Tamhle jde zrovna dolů. Akorát k nám...“

Ale starý pán, co mi ho ukazoval, nepřišel hned, šel shrbeně kolem trávníku a mluvil s nějakým vojákem. Šli jsme blíž. A teď jsem toho vojáka poznal, byl to ten reservista, jak jsem se s ním potkal tenkrát v noci v Noirceuru-sur-la-Lys, když jsem byl na výzvědách. A hned jsem si taky vzpomněl na jméno, co mi tenkrát řekl: Robinson.

„Ty toho infanteráka znáš? zeptal se mne Voireuse.

— Ano, znám ho.

— Možná že je to jejich známej... Určitě si povídaj o tý matce; nerad bych, aby nás k ní nepustili... Z ní se totiž spíš vyrazej prachy...“

Starý pán přišel k nám. Mluvil třaslavým hlasem.

„Příteli drahý, řekl Voireusovi, musím vám s bolestí oznámit, že co jste u nás nebyl, má ubohá žena podlehla našemu hroznému žalu... Ve čtvrtek jsme ji nechali chvíli o samotě, sama to chtěla... Plakala...“

Nemohl domluvit. Náhle se otočil a odešel.

„Já tě poznal, řekl jsem Robinsonovi, když od nás starý pán poodešel dost daleko...

— Já tě taky poznal...

— Co se jí vlastně stalo, tý starý? zeptal jsem se ho teda.

— No, předevčírem se oběsila, a bylo to! odpověděl. To je k vzteku, no ne! dodal k tomu ještě... Byla to moje kmotra!... Já mám holt smůlu, co! To jsem to vyhrál! Zrovna když dostanu poprvý dovolenou!... A půl roku jsem na tenhle den čekal!...“

Nemohli jsme si pomoct a já i Voireuse jsme se museli tomuhle neštěstí, co se přihodilo Robinsonovi, chechtat. Škaredý překvapení to bylo, to zas jo, jenže my jsme teď taky přišli o dvě stovky, když byla mrtvá, zrovna když jsme chystali při tý příležitosti novou boudu. Najednou byli nespokojený všichni na všech stranách.

„Utřels hubu, co, ty prase? rýpli jsme do Robinsona, aby vyletěl a my si z něj mohli utahovat. Myslels, že se poměješ, viď? že bude u starejch žranice? A možná sis taky myslel, že kmotru oškubeš?... Tak teď to máš!...“

Přece jenom jsme tam nemohli takhle koukat na trávník a chechtat se při tom, a tak jsme společně my tři odešli ke Grenelle. Spočítali jsme, kolik máme my tři dohromady peněz, moc to nebylo. A jelikož jsme se večer museli vrátit do svejch příslušnejch špitálů nebo ubikací, měli jsme čas akorát tak na večeři ve třech někde v bistru a pak nám zbylo ještě něco málo, ale ne dost, aby se v bordelu dalo „jít nahoru“. I tak jsme si do hampejsu zaskočili, ale jen na skleničku a dole v přízemku.

„Ty, jsem rád, že tě zas vidím, oznámil mi Robinson, ale s mámou toho kluka je to otrava!... Stejně, když si to vemu, že se pověsí zrovna ten samej den, kdy přijedu!... To já nechápu!... Hele, pověsím se já?... Ze zármutku?... To bych se musel věšet pořád!... Nebo ty?

— Boháči, řekl Voireuse, si všecko berou víc než jiný lidi...“

Voireuse měl dobrý srdce. Dodal ještě: „Kdybych měl šest franků, šel bych nahoru s tou brunetkou, co je tamhle u automatu...

— Tak jdi, hustili jsme do něj my, pak nám řekneš, jak ho umí cucat...“

Jenže jsme se marně prohledávali, neměli jsme s diškrécí tolik, aby si to mohl dopřát. Zbylo akorát tak na kafe pro každýho a na dvě rybízovky. Když jsme se poměli, vypadli jsme.

Na náměstí Vendôme jsme se pak rozloučili. Každej šel po svým. Při tom loučení jsme na sebe už neviděli a mluvili jsme šeptem, jak se to kolem rozléhalo. Světlo ani jedno, svítit se nesmělo.

Jeana Voireuse, toho jsem už nikdy neviděl. Robinsona jsem pak potkával často. Jeana Voireuse dostaly na Sommě plyny. Odjel umřít k moři, do Bretaně, dva roky nato, do jednoho námořního sanatoria. Zpočátku mi dvakrát napsal a pak už nic. Nikdy předtím u moře nebyl. „Nemáš páru, jak je to krásný, psal mi, chodím se trochu koupat, dělá mi to dobře na nohy, ale hlas mám, myslím, už navždycky pryč.“ A tohle ho mrzelo, protože jeho tajnou ctižádostí bylo, aby ho vzali v divadle do sboru.

Ve sboru se líp platí a je to umělečtější, než když se jenom statuje.