Dominik Pecka
Z deníku marnosti

K vydání připravila Jitka Uhdeová

Obálka a grafická úprava Rostislav Pospíšil

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2024 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 1993, vydaného v koedici s Křesťanskou akademií v Římě jako 38. svazek edice Studium)

© Dominik Pecka, dědicové, 1993

© Atlantis®, spol. s r. o.

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 80-7108-062-4 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-394-8 (ePub)

II

VÍTĚZSTVÍ KREONTOVO

1

Zrovna v předvečer mých jmenin mě odvážejí na Cejl. Kolikrát jsem kráčel nebo jel tramvají kolem té ponuré budovy! Ze zdí čiší chlad, třebas je léto. Všude na dveřích mohutné závory a těžké visací zámky. Nekonečně dlouhé chodby a přítmí – nikde se člověk necítí tak vězněm jako zde.

Kobka č. 7. Jsem v ní sám jen půl hodiny. Zaharaší řetězy, zachrastí veliký klíč. Dovnitř vpouštějí společníka, který si nese pokrývky a tváří se posupně. Já vím, že změny pobytu nejsou ve věznici vítané. Musím se znovu přizpůsobovat novým lidem, prozkoumávat si je a ověřovat, neboť není vyloučeno, že nový společník je vyzvědač a udavač, v řeči kriminálnické „bomzák“.

Nový příchozí si mě měří příkře. Představuji se mu jako kněz. Odpovídá, že mu to nijak nevadí. Mně zase nevadí, že Václav Koubek je bývalý vyšší funkcionář strany a poštovní ředitel v Brně. A poněvadž mě nepokládá za bomzáka, dovídám se, že byl vyloučen ze strany, zbaven svého místa a nakonec zatčen. Krajským soudem byl odsouzen na 21 let, ale odvolal se k Nejvyššímu soudu a tam při vyhrál. Rozsudek krajského soudu byl zrušen pro vadné řízení. Čeká na obnovu svého procesu. Je ve vazbě přes dvě léta, tělesně je zubožený, obličej má zažloutlý, oči vpadlé. Nedostává dopisy ani balíky. Asi pro svou vzpurnost.

A už rachotí klíč znova. Do kobky vstupuje štíhlý, vysoký, poněkud anemický muž. Stojíme s Koubkem v pozoru. Nový příchozí se nám uctivě uklání a představuje se jako doktor Jaromír Dušek, bývalý asistent filozofické fakulty brněnské univerzity.

Byl vyšetřován spolu s doktorem práv, kterého jsem poznal ve Znojmě. Ti dva a ještě jeden inženýr byli členy skupiny, která vznikla z kroužku vědců, ustaveného brzy po válce. Kroužek byl politicky neutrální, jeho členy spojoval jen zájem o ekonomické problémy. Po únoru roku čtyřicátého osmého však někteří členové prchli za hranice. Se svými bývalými druhy udržovali spojení. Doktor Dušek a jiní jim po léta posílali nejrůznější materiál, zejména statistické údaje o hospodářském životě v ČSR, k nimž měli jako asistenti katedry politické ekonomie přístup.

Jeden z těch zahraničních přátel studoval národní hospodářství v Holandsku a habilitoval se spisem o hospodářském životě Československa. A v tom spise byly údaje, které si mohl autor opatřit jen ilegální cestou. To byl asi podnět, pro který začalo pátrání, s kým se před svým útěkem za hranice stýkal, a odesílatelé těch zpráv tak byli zjištěni. U doktora Duška našli dokonce oklepy relací, které posílal do zahraničí. Těžký případ: velezrada a špionáž, zneužití úředního postavení a kdožvíco ještě.

Kdo byl doktor Dušek? Člověk, který jako mnoho jiných chtěl mít místo. A člověk, který dělal vše, aby se na svém místě udržel. Člověk umístěný na pódiu univerzitní posluchárny a odříkávající nudné kapitoly z politické ekonomie před posluchačstvem nemajícím nejmenší zájem, přicházejícím jen z nutnosti a z obavy před kontrolou a ubíjejícím čas podřimováním, čtením novin nebo pletením svetrů.

Jak potěšit člověka prožívajícího těžké úzkosti? Člověka, který se nedávno oženil a má dítě. Člověka, který se obává, že ho stihne trest smrti. Chodíme všichni tři po kobce ode dveří k oknu a zpět a snažíme se ho přesvědčit, že jeho obavy z nejhoršího jsou liché a že ze všeho vyvázne se zdravou kůží. Končíme, teprve když klakson ohlásí čas k odpočinku.

2

Do našeho kolegia přichází inženýr Karel Malík, bývalý sekční šéf v ministerstvu veřejných prací, odborník ve stavbě silnic, stár přes sedmdesát let. Cejl mu není místo neznámé. Před více než šedesáti lety byl jeho otec viceprezidentem Krajského soudu v Brně. Otec brával chlapce v neděli s sebou na mši svatou ve vězeňské kapli, někdy také do své kanceláře, zvláště když se doma uklízelo a přítomnost chlapce byla nežádoucí. Inženýr Malík si pamatuje, jak mu otec vždy přikazoval, aby byl potichu a hrál si v koutě kanceláře, a sliboval mu, bude-li hodný, že na velikých kachlových kamnech vyroste bonbon. A vskutku se tam ten bonbon objevil, někdy i dva.

Teď se podobný div opakovat nebude, i kdybychom byli sebehodnější, a budeme rádi, otevřou-li se k večeru dveře a chodbaři vsunou do kobky basu se čtyřmi talíři starých brambor, nazelenalých, jakož i namodralých, samozřejmě neslaných a nemastných, zato však studených.

Hodní nejsme, inženýr Malík také ne, neboť se provinil „špionáží“. V Praze ho navštívil neznámý muž a přinesl mu dopis, v němž ho známý, jenž odešel před časem za hranice, žádal, aby navštívil jeho paní a přemluvil ji k odchodu do zahraničí. Muž odešel se slibem, že za čtrnáct dní si přijde pro odpověď. Inženýr Malík ukázal dopis nejdříve přítelově dceři s otázkou, čí je to písmo. Odpověděla hned: „Tatíčkovo.“ Potom teprve vyhledal tu paní, ale nepřemlouval ji k přechodu hranic, naopak jí radil, aby svému manželovi odpověděla záporně. Tím, že případ neoznámil a že dokonce agentovi západní mocnosti půjčil jízdní řád, a tak mu umožnil snadnější pohyb na území republiky, aktivně s ním spolupracoval. Tím se dopustil špionáže a octl se tam, kde už dávno bonbony na kamnech nerostou.

Nad tím vším mává inženýr Malík rukou, denně ráno i večer koná tělesná cvičení, a má-li náladu, vypravuje nám své příhody z první světové války. Vrátil se z ní jako ruský legionář poněkud neobvyklou cestou – přes Arktidu; byl jedním z účastníků ruské polární expedice, která měla zjistit, v kterou roční dobu by mohly lodi dohodových mocností projíždět Ledovým mořem. Mezitím však válka skončila a inženýr Malík se vrátil přes Švédsko a Německo domů.

V srpnovém horku je dobrou kompenzací poslouchat něco o končinách věčného ledu, kde psi polárních stanic radostným štěkotem vítají každou loď, která se objeví na obzoru. Ano, pane inženýre, pes je přítel člověka. Ale člověk má i nepřítele. A tím nepřítelem je člověk.

3

Do naší kobky přichází vězeňský inspektor, všecko prohlíží a dotazuje se nás, máme-li nějaké přání nebo nějakou stížnost. Všichni zarytě mlčíme, takže se nedá úředně zjistit, máme-li nějaké přání nebo nějakou stížnost. Pan krajský inspektor (to je funkce) a nadporučík (to je hodnost) stížnost má. Jak přechází sem a tam, šlápne na prohnilé prkno v podlaze a to se pod ním proboří. Okamžitě nařizuje, že podlaha se musí spravit. Rozkaz je vykonán příští den a pro nás z toho vyplyne prodloužení pobytu na vězeňském nádvoří. Podlaha se opravuje za naší nepřítomnosti.

Proti vyšetřovací vazbě je tu nemálo výhod. Lavice nejsou přišroubovány k podlaze, je tu slušný stůl, takže nemusíme jíst na zemi. A smíme číst knihy, ovšem jen takové, jaké nám přinesou, to jest knihy zaměřené k naší převýchově. Můžeme se z nich poučit o budování kolchozů a továren, o nacistických mučírnách a o hrdinném odporu německých soudruhů proti Hitlerovi.

Čtu právě jednu takovou knížku. Napsal ji Willy Bredel a dal jí název Dein unbekannter Bruder. Čtenáře znalého vězeňského života může zajímat, že hrdina vyprávění, německý soudruh v nacistickém žaláři, si lehne, kdykoliv se mu zlíbí, a je-li mu teskno, přistaví si k oknu lavici, vystoupí na ni a potěší se pozorováním okolní přírody. To jsou výhody nám neznámé. Hrdina se dostal do vězení proto, že ho zradil soudruh Walter Kessler. Nemyslí tudíž na nic jiného, než jak to zařídit, aby se to dovědělo vedení strany a toho ničemu potrestalo. Staví se tedy, že nemá všech pět pohromadě, a ať s ním mluví kdokoliv o čemkoliv, neříká nic jiného než Walter Kessler ist ein Spion. Počítá s tím, že ten výrok se nakonec vynese z věznice a Walter Kessler obdrží zaslouženou odplatu. Jednoho dne větu zaslechne vězeň zaměstnaný v kuchyni. Napíše ji na kousek jemného papíru, zmačká v kuličku a tu kuličku obalí staniolem. Čeká, až ho přijde navštívit jeho paní. K návštěvě jde s kuličkou v ústech a při políbení ji vsune manželce do úst. Ta pochopí a papírek odevzdá vedení strany. Závěr je příšerný. Walter Kessler, přístavní dělník, konfident gestapa, je soudem strany odsouzen k smrti. Vylákají ho do pusté krajiny a tam ho v noci zastřelí.

Jak se zdá, někteří Kesslerové to vše přežili. Ale nic se jim nestane, nikdo je nevyzradí, protože žádnému vězni není dovoleno, aby při návštěvě směl políbit svou manželku.

Bavit se můžeme také čištěním plechových nádob na vodu, jichž je zde několik. K tomu účelu nám dozorce dodává smirkový papír a jakési hadříky. Pracujeme na nádobách celé dopoledne, ale při vydávání oběda dozorce vyslovuje svou nejvyšší nelibost a prohlašuje, že jsme džbány nevycídili, jak náleží. Musíme tedy v činnosti pokračovat, neboť podle dozorcovy direktivy se džbány musí lesknout jako zrcadlo.

Po několika dnech však přijde přísný zákaz drhnout džbány. Zjistilo se, že příliš důkladným čištěním se ve stěnách džbánů utvořily díry.

Denní zábavou je stavba „katafalku“. Katafalk je hromada slamníků zahalená ze všech stran přikrývkami. Slamníky jsou v podstatě měchy částečně naplněné rozdrcenou slámou, která se v nich sesypává na tu nebo onu stranu přesně podle gravitačního zákona. Dají-li se plnější slamníky dolů, aby tvořily základnu, neudrží se na nich ty prázdnější a sesouvají se. Udělá-li se to naopak, je to ještě horší, stavba je zcela vratká, má vysoké těžiště: stačí pak nepatrně porušit rovnováhu a celek se hroutí. K složení katafalku je třeba nejen inženýrského důmyslu, ale i smyslu pro kolektivní práci. Jeden člověk není s to vybudovat katafalk. Jen součinností všech je to možné. Ale poněvadž přísloví praví: „Kolik hlav, tolik smyslů“ (a náš profesor Holas dodával: „Kolik děr, tolik syslů“), podnik se neobejde bez různých zlepšovacích návrhů, konferencí, debat a sporů. Stává se dokonce, že zneuznaný zlepšovatel uraženě opouští pracoviště a ze vzdoru se chová zcela individualisticky a baví se četbou kolektivistických románů, nechávaje své druhy na holičkách.

Podaří-li se konečně slamníky nakupit na sebe tak, že odpovídají pravidlům statiky a struktura má podle názoru inženýra Malíka zaručenou životnost dvanáct hodin, přistoupí se k dalším, neméně složitým technickým výkonům, to jest ověsit tu hromadu slamníků pokrývkami tak, aby nikde nebyl záhyb, neboť rozkaz zní, že to musí vypadat, jako když se to uřízne. Pokrývky nejsou stejné: jsou děravé, natržené, zmačkané, tuhé, řídké, šedé, tmavohnědé. Obecně se uznává za správné používat méněcenných pokrývek k vycpávkám a maskování různých výčnělků nebo prohlubin katafalku. Vrchol umění je upravit hořejší hrany katafalku. To se děje pomocí takzvaného „hada“, což je poddajnější pokrývka svinutá do válce. Válcem čili „hadem“ se olemuje vrchní slamník, aby se na něm utvořily ostřejší hrany a přehozená pokrývka splývala rovně k zemi. Tak bylo dosaženo žádoucího efektu. Vedlejší stránkou tohoto podnikání je množství prachu, který se tím nadělá a který je pak nutné vydýchat. Tím splňuje stavba katafalku nejen svůj prvotní cíl – být arcidílem vytvořeným podle všech požadavků kriminální estetiky, ale i cíl druhotný: být symbolem naší lidské pomíjivosti a viditelnou připomínkou, že všichni, vězňové i dozorci, soudcové i prokurátoři, udavači a konfidenti, skončíme jednou na katafalku, byť ne vybudovaném s takovým důmyslem.

A když už jsme skončili své dílo a s pocitem dobře vykonané povinnosti na ně s netajeným zalíbením pohlížíme, otevřou se dveře a pan dozorce dí:

„To je katafalk? To je kopka sena! Rozhodit a znovu! Až zase přijdu, ať je to v pořádku!“

Tváříce se kysele hledíme jeden na druhého. Tolik řečí a práce nadarmo!

„Víte co?“ povídá Václav Koubek. „Nechme to tak a uvidíme, co se stane.“

Poledne. Pan dozorce otvírá dveře. Nahlédne dovnitř:

„Tak konečně to vypadá, jak se patří!“

4

Čím víc lidí je pohromadě, tím menší je naděje na shodu. Vězeň, který má smysl pro humor, je vítán, jako Zedník z Medlova, muž, který vystoupil z JZD a je podezřelý, že i jiné členy naváděl, aby vystoupili též. Tím narušoval socializaci vesnice. Je obdařen značnou vlohou imitační a názorně předvádí manýry a gesta pana vyšetřujícího referenta. V obveselování osazenstva s ním soupeří Jan Holík, povoláním krejčí, bývalý partyzán, nyní stíhaný pro hazardní hru a pro pokus o korupci. Podle písemné obžaloby, kterou má v kapse, usuzuje, že se mu nic nestane.

Horší případ je Petr Křístek, obžalovaný ze sabotáže a pobuřování. Petr nevstoupil do JZD, a proto mu vzali jeho pozemky a dali mu jiné, nižší bonity, vzdálené, zaplevelené a nehnojené. A tak Petr rozprodal dobytek i hospodářské nářadí a s poznámkou, že jeho rozhodnutí je konečné a neodvolatelné, písemně oznámil okresnímu národnímu výboru, že přestává hospodařit a že přerušuje všechny styky s úřady. Vrátil také občanskou legitimaci a vojenskou knížku. To vzbudilo dojem, že v jeho duševním životě není všechno v pořádku, a byl tudíž pozván nejprve do psychiatrické léčebny. Po zatčení byl znovu zkoumán jeho duševní stav. Dobrozdání lékaře je citováno v obžalobě: „Částečný útlum inteligence, který však nevylučuje odpovědnost podle paragrafu toho a toho.“ Před přelíčením si prokurátorka zve Petra k rozhovoru a slibuje mu, že bude propuštěn, slíbí-li, že se vrátí do svého domova a bude zase řádně hospodařit. Petr to odmítá.

Výsledky: Petr odsouzen na osm let. Jan Holík odsouzen na dva měsíce. Vrací se od soudu rozzuřen. I doktor Dušek už má jinou náladu. Měl rozmluvu se svým obhájcem a ten ho ujistil, že o trestu smrti nemůže být řeč. Vrátil se do kobky rozradostněn, neboť obhájce říkal: nanejvýš dvacet let. Groteska: jeden zuří pro dva měsíce, druhý se raduje pro dvacet let.

Už Epiktet učil, že člověka neskličují věci, nýbrž představy o věcech.