Ludvík Vaculík

Morčata

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

Ilustrace Jan Vaculík

K vydání připravila Jitka Uhdeová

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2025 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 4. tištěného vydání, Atlantis 2004)

© Atlantis®, spol. s r. o., 1973

Illustrations © Jan Vaculík, 2004

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatele.

ISBN 978-80-7108-248-4 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-400-6 (ePub)

13

Venku je teď tak pěkně, že se často vracím z práce domů pěšky. Líbí se mi výkladní skříně obchodů, dívám se rád z mostu na řeku, líbí se mi děvčata, ale větší, než jste zatím vy, milé. Jaro je tady, slyšet je všady, muziky hrají, ptáčkové zpívají. V parku kvetou forzýtie, zelená se trávník.

Kousek toho trávníka utrhnu vždycky pro morčata. Trávu doma propláchnu vodou, abych odstranil saze. Morčata piští a brnkají drápky o mřížku, jak vyskakují a seskakují a volají, že už chtějí tu trávu, jen co jsem vkročil do předsíně. Pavel se někdy hrne, že jim ji podá, velice starostlivý najednou, ale aby si sám vzpomněl, když se courá po venku, to ne. A tak mu vždycky řeknu: „Ty jsi chytrý, chytráčku!“ Hodím kopku trávy do kotce, lehnu si na podlahu a mám požitek, jak zvířátkům poskakují uši a vlní se jim zdravě lesklá srstička. Myslím, že je živíme správně a dobře. Ráno dostávají ovesné vločky nebo zrní, to jim sype Pavel, můžeme snad říct. Odpoledne dostanou nějakou zeleninu, které snědí víc než já krom brambor, a večer jsme jim servírovali seno, dokud bylo, jedli také hobliny, jež jsme jim dávali jako stelivo, a když se nám nikomu nechtělo hoblovat, tak žrali i lepenku, kterou se klec vykládá. Teď mají tedy trávu. Když ji dostali prvně, teprve jsme všichni viděli, co je morče a co tráva a jak to k sobě patří. Vrhli se na ni jako kuna na morčátko a papali, až nadskakovali. Napadlo mi, že jsou jinak vzato také dravci. Bobky, které z papíru jsou šedé a z hoblin žluté, jim přes noc zčernaly jako koze.

Od doby, co dostávají zelenou píci, musí se jim příbytek častěji uklízet a s Pavlem bývá pojednání.

„Kdy míníš vyčistit morčatům kotec?“ ptám se.

„Mínil jsem to udělat dneska,“ odpovídá rozmyslně.

„Proč upustils od svého úminku?“

„Já jsem od něho zatím neupustil. Přeci.“

„To je dobře,“ pravím. „Jenom by bylo pro nás oba zajímavé, jestli bys to udělal, kdybych ti to teď nebyl připomněl.“

„To bych asi udělal. Ne asi, ale určitě.“

„Jenže za chvíli bude večeře,“ pravím, „a tak se mně zdálo, že se k tomu pro nával četby dnes už zas nedostaneš.“

„Proč bych se nedostal, když nával četby nemám?“

„Škoda, že jsem nemlčel a že jsem si na nějaký lístek nenapsal poznámku, kterou bych ti dal přečíst, až bys byl v pyžamu!“ pravím.

„To sis měl napsat, a vidělo by se, že kotec je vyčištěný.“

„To říkáš teď, ty chytráku!“ křičím. „Jenže nemáš lepenku. Já jsem se díval do spižírny, tam už žádná krabice není. Čím bys kotec vyložil?“

„Jak to? Tam není lepenka? To jsem nevěděl.“

„Takže celé tvoje řečnění o tom, jak určitě vyčistíš kotec, klidně neplatí, protože tam není lepenka? Sakramente?“

„No, já bych si ji sehnal, když bych ho chtěl čistit...“

„Když bych, když bych! Aha! Před chvílí jsi říkal, že budeš!“

„Tak budu. A lepenku bych si sehnal.“

„Kde! Kde? Za chvíli se zavírají obchody!“

„No, nějak bych to už udělal...“

„Nějak, nějak! Nikdy se nic neudělalo nějak. Všecko, co bylo na světě uděláno, bylo vždycky uděláno přesným a naprosto určitým způsobem. A ne nějak, nějak!“

Na to Pavel konečně zavřel pusu a otevřel ji Vašek:

„Jenže, tati, každý způsob, kterým se pak něco udělalo, mohl být před svým objevením označen jedině slovem nějak.“

Otočil jsem se k němu:

„Ty? Nevzpomínám si, že bych se tě na něco ptal. Ale tedy výborně, Vašku! Výborně. Ode dneška se budu ptát tebe, jestli Pavel vyčistil kotec!“

„Výborně. A já ti budu podle pravdy odpovídat.“

„Jaké odpovědi mi asi budeš zpravidla dávat?“ ptám se.

„Zpravidla, že ho nevyčistil.“

„Tak to vás už mám obou po krk a otravuje mě to a morčata vyhodím z okna. Já se tě neprosím, abys mi jen podával informaci, že kotec není vyčistěný, já po tobě budu ode dneška chtít, aby byl vyčistěný. Ode dneška!“

Domluvil jsem a zavřel za sebou dveře. Ještě jsem zaslechl Vaška:

„Výborně.“

Zajímáš se teď, milý mladý čtenáři, zda byl morčecí domov toho dne vyčistěn? No hádej! — Neuhodls, byl. Eva, když slyšela, o čem je debata a jaká, vyházela ve skříni sváteční boty z krabic a podala Pavlovi lepenku až do ručičky.

„Proč to děláš?“ zeptal jsem se. „Abys mě rozčilila?“

„Ne,“ podivila se divadelně. „Naopak, aby ses nerozčiloval.“

„Ty nevíš, oč mi jde?“ zeptal jsem se.

„Vím. Abys mohl Pavla sekýrovat.“

„Aby se naučil samostatně starat o něco! Chytrá!“

„Pak tedy jsem pro to udělala, co jsem mohla, ne?“

Ech, škoda papíru!

Lehávám na zemi a pozoruju klidný život morčat. Jako by se odloupla přední stěna nějakého domu, vidím obyvatele dělat pohyby, kroky a drobné práce v důvěře, že tady je nikdo nehlídá a nikdo jim v ničem nemá právo bránit. Na mém stole vždycky Ruprecht zvedá packu k uchu, jako by je kradl nebo jako by mu ucho bylo jen propůjčeno, mohlo mu tedy být kdykoliv odňato, a on proto na ně upozorňuje váhavě. Ve svém příbytku se však drbe, jak potřebuje. Albínka si zas myje sličný obličejík, olizuje si kožíšek, ba i zadeček, a kdo by to chtěl nějak komentovat, usvědčil by se ze sprosťáctví. Ruprecht začne vrkat a kroutivě se k ní šine, ona však už dopředu, ještě ze čtvrtmetrové vzdálenosti, rozmrzele namítá a jde si spíš ukousnout mrkve. Obcházejí po rozích, tahají se o stébla, zarývají nosíky do hoblin. A já také můžu jít, do kterého rohu chci, můžu si sednout ke stolu nebo lehnout na gauč nebo na zem, vstanu, sundám ze stěny obrázek, prohlédnu si ho a zas ho pověsím, a co mi kdo může jiného, nežli vylízat, když si beru z knihovny knihu křehkých veršů, prdel, můžu si ji číst na kterékoli stránce, můžu celou jednu řadu knih shodit na podlahu a rozkopat ji, když nebude Eva doma, a kdyby zrovna přišla a řekla jen slovo, shodím na zem ještě jednu řadu, nebo můžu, jak je má ctěná libost, vzít klobouk a vyběhnout na ulici, kde však už toho tolik nemůžu. Měl snad takovéto rozbřesknutí mysli na zřeteli kolega Karásek, když narážel na smysl morčat?

Obcházejí kolem sebe, morčata, a z důvodu, který se nikdy nemůžu dovědět, na sebe rozčileně popískávají jako pěnkavy nebo kvokají jako kuřata. Okusují si drápky. Odtrhávají papír. A já, hledě na ně, dloubám se v nose a bez úkolu přemýšlím o všem, co mi zavadí o ducha. O Pavlovi a o mláďatech, pak o Vaškovi a o kanálu, potom o bance, o sudech, zase o morčatech, o mrkvi a o polévce, o inženýru Maelströmovi a o bandasce, o bandasce a o penězích, o Evě a o modré bundě, o kanálu a o bance, o bance a o sudech v bance a tak dále. A znova dokola o bance a o bandě, o penězích a o Evě, o Evě a o kuně, o kuně a o zrzavém morčeti, o houslích, o houslích a o base, o penězích v bandasce, o Evě ve škole, o Vaškovi v kanále, o kanále v bance a tak stále dále. A znovu dokola o Vaškovi v kanále, o houslích a o base, o base, bance, bandě a bandasce, o bandě v bance, o morčeti v houslích, o mně v base, o inženýru Maelströmovi v sudu a tak dále dále a dále. Tak hloubám a dloubám, a co vyhloubám, házím zvířátkám do klece, kde se to hned ztratí v seně. A taky o bláznivé holčičce.

Když někdy natrhám trávy větší množství, nedáme ji hned všecku morčatům, protože by se jim pod nohama zapařila a mohla jim pak ublížit. Rozprostíráme ji v koupelně na noviny, než po propláchnutí oschne.

Sáhl jsem do klece, kde nastal zmatený pohyb, až v mé ruce uvízlo menší z morčat, samička Albínka. Položil jsem si ji na předloktí levé paže. Tulila se ke mně, zeširoka na mé paži rozkročena, aby nespadla. Hlavička malá a úzká, štíhlá. Ale tělo při rozkročení si splácla a bříško se jí rozvezlo do stran a nafukuje se dechem. Asi bude mít děti. Potěžkal jsem ji, připadalo mi, že v ní musí být plno drobných zárodků, stará se o ně, když se stará o sebe, o ně se bojí, bojí-li se sama. Její mláďata nejsou pro ni nic víc než její žaludek a plíce, však bez plic se také nedá žít. Postavil jsem ji na podlahu před klec. Mrkla vpravo, vlevo, a hop! jen cvrnkla drápkem o drát, a byla doma. Ruprecht zavrkal.

Sáhl jsem do klece, kde nastal zmatený pohyb, až v mé ruce uvízlo větší z morčat, pravotočivý Ruprecht, ten milý hlupák a nešťastník. Odebral jsem se s ním do koupelny, byla zase noc, a položil jsem ho do vany, kde nebyla voda, protože morčata neplavou. Neplavou, na to vás upozorňuju, jako jsem na to byl upozorněn já. Na chladné cizí hmotě, v zatraceně divném bílém prostoru, který se všude kolem něho zvedal, velmi, ba převelice zbystřil Ruprecht zrak i sluch! Ó ne, nečekal patnáct minut, nýbrž za patnáct vteřin vydal se plazivým přískokem na obhlídku své pozice, jež se mu pranic nelíbila. Ale pozice se zřetelně oblila hladce vzhůru, což rychle přehlédl, sedl si tedy doprostřed pozice a seděl. Trhavě se rozhlížel, prohlížeje všude zároveň, ale to nevím jistě. Nepoznal jsem zatím, zda morče svýma vypouklýma a vysedlýma očima vidí celou polokouli svého vesmíru stejně jasně a ostře a vidí-li vůbec prostorově, když se pohledy jeho od sebe naprosto oddělených očí jen s námahou můžou protnout. Oči morčete jsou málo pohyblivé. Morče očima nekrouží, nezvedá zrak, nešilhá a nemrká. Mrkne jen málokdy, v normálních poměrech cirka za deset minut, a to každým okem jindy.

Morče, jmenovalo se Ruprecht a znal jsem je dobře, sedělo ve vaně s hlavou poněkud zvednutou, s očima mimořádně vytřeštěnýma, absolutně bez úsudku a bez plánu. Bez pohybu. Čekalo, nastraženo vším a ke všemu, co k němu mohlo dolehnout. Třeba jenom lehké klepnutí o vanu, zavrznutí boty na dlaždici, mé těžké a hlasité polknutí škublo mu ušima a trhlo chřípím. Mlčelo. Zná mě? Přeci by mě mohlo znát. Nezvedlo se však a nezamířilo ke známému, aby na něj ze své prohlubně zvolalo do výšky: Hej! Vašku, seš to ty? Nevíš, jak jsem se octnul v týhle posraný díře? — Nemluví však, dobrá, spokojil bych se, kdyby mě poznalo beze slov, samozřejmě, nebo jen svou řečí, nebo prostě gestem, vzepětím vůle a vroucího přání. Vidíš mě vůbec, zvířátko malé? A ty mě neznáš? Ty se mě bojíš? Ty mi nevěříš? Ty nevěříš nikomu? Pamatuješ si vůbec ještě na svůj domov, na své hobliny, na mrkev a na samičku a chceš to ještě mít? Víš, co se teď může stát? Ani se nepokusíš vyskočit do výšky padesáti centimetrů? Kdes to vzal, že ve skalách se nepíská, v železné propasti nevolá? Proč včas, všemi silami, neboť je ještě máš, nepodnikneš ty nejbláznivější záchranné práce, které by mohly svou šílenou marností vyvolat boží uznání?

Otočil jsem pravým kohoutkem. Studená voda se spustila a černým otvorem ve dnu zase odtékala do kanálu. Morče odběhlo dál a výrazněji pozvedlo zrak k okraji vany. Nervózně mrklo okem, vlastně cuklo půlkou tváře. Protáhlo nos. Rychlými poskoky se otáčelo na místě. Kapky vody, která se tvrdě tříštila o dno, dolétaly k němu. Bylo však, jak se mi zdálo, polekáno více zvukem katastrofy nežli jejím obsahem. Voda, ačkoli odtékala z vany pryč, přesto se trochu shromaždovala na jejím dně. Mělká louže brzy dosáhla k nohám morčete. Uteklo dál, rozběhlo se do mírnější stráně v hlavě vany, ale sklouzlo ovšem zpátky. Obrátilo se v opačnou stranu a vběhlo do vody. Obešlo všecky stěny, otřepávajíc nohy ve vzduchu. Zastavilo se a pokusilo se vodu z nohou olízat. Zmáčelo si čumák, posadilo se na zadeček a chtělo se předníma nožkama utřít, zmokřilo se však jenom ještě víc. Nechalo tedy všeho, vykašlalo se na všecko, ztratilo vůli, chuť i odvahu, vyčerpalo všecky své nápady, seklo s tím, ochablo a zplihlo, začalo mu to být putna, jenom se mu zježily chlupy na nose, rozchlípilo pusu, třást se začalo, zajektalo zuby. Rychle jsem, aby netrpělo zimou, otočil i levým kohoutkem a přidal teplou vodu. Voda se začala hromadit rychleji. Morče se však stále nepohnulo, ale myslím, že ohřátí vody muselo v duchu kvitovat s povděkem. Jak voda stoupala, stoupalo si i morče, které jinak nikdy zadníma nohama nestojí, nýbrž dřepí jako zajíc nebo králík. Stoupalo si teď i na zadní nohy a zvedalo tělo nad vodu. Pořád stačilo. Ještě jednou se — už po špičkách — vydalo na obhlídku své, a musím přiznat, že blbé pozice a zastavilo se pode mnou, přede mnou, u mne a se mnou. Tak co, jak je? řekl jsem jemně. No, čím dál stejně, odpovědělo a rozhoupalo se, jak naň narazila voda. Ale pořád stálo na nožičkách. Zvedlo hlavu nahoru, ke mně.

Zastavil jsem vodu. Nastalo ticho a klid, úleva. Jen kanál chrochtal. Uvědomil jsem si tlak v lebce, své opilé vzrušení, jaké jsem dosud nikdy nepoznal, a chvění nervů. Sáhl jsem do prohlubně. Vznesl jsem zázračnou mocí Ruprechta do povětří, drapl se mé ruky všemi drápky, přimkl se. Přiblížil jsem ho ke své tváři a uslyšel, jak sevřeně a tence sípavě dýchá. I já jsem si zašeptal:

Jsme zachráněni.