Ludvík Vaculík
Rušný dům

/Loutí 1960 – Praha 1961/

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

Fotografie a ilustrace Jan Vaculík

K vydání připravila Jitka Uhdeová

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2024 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 2. tištěného vydání, Atlantis 2011)

© Atlantis®, spol. s r. o., 1963

Photography, illustrations © Jan Vaculík, 2011

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatele.

ISBN 978-80-7108-333-7 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-386-3 (ePub)

DEVÁTÁ ČÁST

1   Výbor má slovo

„Soudruhu, mohl bych s vámi mluvit?“

V ruce držel Hálek příbor, šel od oběda.

„Oč jde.“

Tvářil se tak, že mi napadlo: tady na chodbě se to asi nehodí. Vedl jsem ho do kanceláře, jenže tam zrovna seděl Švihlík. Stoupli jsme si tedy na schodišti k oknu.

„Vy jste se na nás rozzlobil kvůli tomu FO...“

Měl jsem nechuť právě k tomuto tématu.

„Ale já myslím, že jste nebyl tak úplně v právu. Podívejte, těch šest set hodin jsme také splnili...“

Nic mu zřejmě nebrání argumentovat mi zrovna tím, k čemu jsem je musel dostrkat. Útočný ráz své řeči chce vyvážit náramně zdvořilým postojem, div ne v pozoru.

„Nás se to některých dotklo, třeba zrovna mě, abyste nemyslel, že to shazuju na druhé... Jak bych vám to řekl...“

„Se mnou se to musí umět jak se zvláštním zvířetem, že, Karle.“

Zasmáli jsme se, bylo také čemu, krucifix.

„My jsme o tom mluvili s některýma klukama, že všichni opravdu nemůžou splnit ten, jak jste řekl, nesprávný závazek. Ale kdyby se nás pár do toho pořádnějc dalo, uviděl by potom i takový Chuchma nebo Mařík a ostatní, že to není nemožné. Až by na nás ten odznak viděli...“

Na výborovce jsme sestavovali seznam členů zredukovaného kroužku. Ostatní ovšem budou číst dál, jenže je nebudeme honit. Mezi těmi, které jsme „zprostili závazku“, byl i Flégr a Žemla. Flégr jenom pohrdlivě otrčil pysky, Žemla se však urazil.

„Vy to, soudruhu, vždycky musíte otočit. Jaképak zprošťování, já sám nechci ten odznak dělat. Takto to málem vypadá, jako bych byl trestaný.“

„Jaképak vypadá,“ zaimitoval Hron, „ono to tak skoro je, ty moučko.“

„My máme... totiž, abyste věděl,“ otočil se Vaněk ke mně, „máme v sobotu zas takovou schůzi v dílně, jak jste na ní jednou už byl. Tam chceme ohlásit, že jsme splnili těch šest set hodin, a pak tohle.“

„Máte záchvat hrdosti?“ posmíval jsem se jim.

„Kdybyste viděl, my jsme teďko v učňáku pořád dobří. Vážně. Tuhle prohlížel vedoucí skříňky s nářadím a povídal, že internátníci jsou lepší.“

„Tak jdem dál,“ ohlásil předseda další bod: „Rozbité okno. Soudruh Žemla měl zasklít tabulku, kterou vyrazil. Udělals to?“

Otázka je načisto formální, všichni kolem té díry chodíme.

„Neudělal, protože jsem nesehnal sklo.“

Žemla i na výboru sedí s rukama v kapsách.

„Sháněls je?“ ptá se Hálek.

„No nesháněl, já jsem celý týden nemohl.“

„Zapsat,“ pokynul Hálek na Vaňka. „Žemla do týdne zasklí okno.“

„To je nemožné! To nejde!“ Žemla vymrštil ruce z kapes.

„Proč to nejde.“

„Protože to já neseženu.“

„Co myslíš, že ti zabere víc času: to shánění, nebo to neshánění.“ Hálek se učí tisknout lidi ke zdi.

„Přece to neshánění, logicky.“ Žemla si zase dal ruce do kapes.

„Člověče, to nepochopím,“ vmísil jsem se, „proč sis udělal životní zásadu protáhnout všecko na třikrát delší dobu.“

„Vám se to řekne, ale nic nejde tak rychle.“

„Bude to muset jít! Nebo tě po vyučení nikde nevezmou. Dneska je jiné tempo ve všem.“ Mám rád příklady. „Jak dlouho by se podle tebe stavěl... takový Dněproges?“

„To já bych opravdu nemohl. Já bych jej asi vůbec nestavěl.“

„Nevím, jak chceš s takovou povahou obstát ve výboru.“

„Vidíte! Jsem neschopný! Dávno to tvrdím.“

„A my tě, milý Žemlo, schválně nevyhodíme! To by se ti hodilo! Co ti vytýkáme pořád dokola, to nejsou tvé chyby referentské, ale chyby člověka Žemly. Když se nezměníš, budeš takový i na vojně, v manželství...“

Taková řeč je naň nesnesitelně vážná, musí ji rychle zlehčit.

„Mně je všecko fuk, a když se nehodím na zeměkouli, ať mě teda vystřelí na měsíc!“

Žádal jsem, aby rozhovor byl přesně zapsán. To už jsme si tak zavedli, že zápis musí zachycovat nejen výčet bodů, ale také stanoviska členů výboru k nim. Zápisy bývají nejzajímavější četbou na nástěnce.

„To ne, prosím, soudruhu, to ne!“ volal marně Žemla.

Ale Vaněk si neochvějně hlasitě předříkával text zápisu.

„Ty figuro Vaňkova, nepiš to! Tak já aspoň žádám, soudruhu, aby se tam důkladněj vyložilo, proč bych ten Dněproges nestavěl.“

Politický čich mu napovídá, že tento výrok je setsakra povážlivý. Uložil své těžké ruce zemdleně na původní místo, náš Žemla.

„Jako další bod — máme vypracovat posudek na soudruha Flégra, který chce jít do letecké školy.“

Ohromeně, s nesmírným úžasem v tváři zvedl Flégr hlavu a nechápavě se podíval na Hálka a pak na mne.

„Toto už si projednáte sami, že.“ Vstal jsem. Hálek na mne pohlédl zmateně, zaváhal jsem, potom jsem se však přece jen přinutil odejít.

Asi před týdnem k nám na moje pozvání přišel instruktor z branného oddílu Sokola. Mladý vysoký člověk, nemluvný, nechal mne hovořit, nedával najevo, co si sám myslí, a připadalo mi, jako by za jeho prostranným čelem probíhalo mechanické srovnávání toho, co slyší, s tím, co ví.

„A jaký je u vás,“ vynucoval jsem si konečně.

„Cvičí dobře, svoje názory neprojevuje.“

Trochu jsem se zastyděl, že pořád mluvím já, a umínil jsem si mlčet. Dobrých pět minut jsme tedy mlčeli.

„On chce jít do letecké školy,“ odlepil se od okna, kde celou dobu stál, „dostanete žádost o posudek. Já jdu. Čest práci.“

Dlouho jsem přemýšlel, co si počít s tím „cvičí dobře“.

Když přišla žádost o posudek, pozval jsem Hálka a poslali jsme si pro Flégra. Vešel, stál tiše a poddajně. Má velkou, rozložitou postavu, je však napohled měkká. Jakási až dívčí změkčilost jeví se nejvíc v jeho tváři. Tiše stál v předpisovém pohovu, přišlo mi ho trochu líto.

„Posaď se, promluvíme si.“

Ale jak začít, o čem.

„Co tě, soudruhu Flégre, v internátě nejvíc otravuje.“

Odtrhl záda od opěradla židle a napřímil se.

„Nebaví mě,“ začal tiše, „že mě pořád kritizujete a kluci také do mě rýpou.“

„Dobrá. A řekni nám ještě, proč nejsme v právu.“

Přemýšlel.

„Já... já už jsem několikrát chtěl tu funkci propagačního referenta dělat pořádně, ale pak mě zas někdo namíchl a měl jsem po chuti.“

„Když ty, Jardo, máš tak chuť asi pět minut, to ti řekne každý z naší světnice. Že se ti tuhle rozmazalo na nástěnce písmo, tak jsi s ní sekl za skříň. Copak v tom ti musí někdo pomáhat? To by přece každý z nás na tvém místě musel vzít nový papír a začít znovu! Nemáš vytrvalost...“

„Už zase s tou vytrvalostí! Každý mi připomíná vytrvalost. Na takové — hlouposti se dá ukázat nějaká vytrvalost? Přijďte ale do para! Tam musí být vytrvalost, a ne tohle...“ ušklíbl se.

Začali se spolu dohadovat. V mozku mi trčelo jedno: toto se v něm musí zničit!

„Poslyš,“ přerušil jsem je, „soudruhu Flégre, v čem ty vidíš cíl svého výcviku?“

Nemohl hned rozeznat, jestli mluvím vážně.

„No přece... abych se připravil na seskok z letadla, a budu... parašutistou!“

„Tak to vám to asi špatně vysvětlili, nebo jsi tenkrát zrovna četl v posteli Biskajská dramata.“

Byl dotčen, ztuhl.

„Seskok, podle mého civilního mozku, není přece cíl. Je to jenom dopravní způsob. A co po seskoku?“

„Myslíte — po cvičení?“

„Ne. V boji, Flégre.“

„Tak, bojuje... přijde na to, podle situace.“

„A ty už všecky situace dopředu znáš? To se také učíte?“

„Ne, přece, to nejde...“

„Vidíš. A když půjde o boj, copak spadneš sám? Musíš spolupracovat s jinými. Anebo i spadneš sám: musíš si najít spojení, získat si lidi, organizovat je. To je přece politická práce! A my tu po tobě vlastně nechceme nic jiného, než co se ti může výborně hodit.“

Jezdil nehtem po letech v desce stolu. Dotkl jsem se jeho ramene, chtěl jsem mít jistotu, že mě vnímá.

„Otevřeně mi řekni: odkud bereš přesvědčení, že to všecko dokážeš v boji, možná raněný, možná bez jídla, v týlu nepřátel, kde po tobě budou pást... když to nedokážeš v míru, v pohodlí, když se ti staráme o jídlo, každý ti přejeme, aby se ti práce dařila, a nikdo tě nechce co nejdřív zastřelit. Řekni!“

Dlouho byl tichý.

„Já... jsem o tom takhle nepřemýšlel.“

Odešel.

„Víš tolik, co já,“ řekl jsem Hálkovi, „a víš jistě ještě něco navíc.“ Podal jsem mu žádost o posudek. „Zkusíme to: napíšete ho sami.“

A teď čekám, jak to dole dopadne. Je tam dobrácký Štefan Chuchma. Je tam Tomáš Pláteník, svědomitý, spravedlivý, ale zlekaný, že by měl udělat o někom životně závažné rozhodnutí. Je tam sice tvrdý Hron, ale i Havel, kamarád kdekoho. Je tam kromě Hálka vážný Vaněk, který nerad udělá nutné, ale sedí tam i dvorní šašek Žemla...

2   Rozložené akordy

„Dovolil byste mi přepsat zápis?“

Podal jsem mu z registračky pár listů papíru a kopírák. Zasunul je do stroje a vyhledávací metodou začal rovnat písmenko k písmeni. Nevím, ale hádám, že Vaněk se uvoluje komponovat lopotně zápisy jen pro tento cukřík.

Když dopsal, podal mi kopii a originál běžel vyvěsit. Honem jsem hledal poslední odstavec zápisu.

„Jako poslední bod jsme projednali posudek na s. Flégra, který chce jít do letecké školy. Usnesli jsme se do školy ho nedoporučit a k tomu ještě navrhujeme zbavit ho funkce, protože se špatně choval a stejně ji nechce dělat. Vytýkáme s. Flégrovi, že je slaboch a dosti špatný kamarád, také se někdy nad soudruhy vytahuje a není na něj spolehnutí. S. Hron připomněl s. Flégrovi, že parašutisti jsou uvědomělí a měl by tedy číst hodnotnější literaturu. S. Žemla připomíná, že nevadí, co s. Flégr čte, ale vadí, když mu nevadilo Nálepkovo kradení. Nakonec s. Hálek řekl, že s. Flégr není na té úrovni, aby do takové důležité školy šel a musí nejprve ukázat vytrvalost, aby tu funkci mohl dostat zpátky a pak teprve do školy.“

I kdybych teď chtěl o Flégrovi rozhodnout jinak, toto mě váže. Nejsou už jenom děcka!

A ještě jeden zajímavý bod:

„Bylo zjištěno, že s. Žemla nespravil dosud rozbitou tabulku, kterou rozbil bačkorou, kterou hodil po s. Maříkovi ze zlosti a musí ji proto opravit. Dostal znovu lhůtu do příští schůze. On říká, že to nejde a dostal otázku, za jak dlouho by postavil Dněproges a odpověděl, že by jej vůbec nestavěl. Potom řekl, že je mu vše jedno, ať jej vystřelí třeba na měsíc. Nakonec uznal pravdu a tabulku do týdne asi určitě spraví.“

Druhého dne ráno vrátný zabouchal na okno:

„Soudruh Lysák, telefon!“

Běžel jsem na vrátnici. Byl to Hořák, vedoucí učňovské dílny, rádi by se mnou mluvili, jestli tam mohu hned přijít.

„Jdu do fabriky,“ řekl jsem Marii.

Podívala se znepokojeně. Asi Flégr, myslel jsem si.

„Nevím, oč jde,“ řekl jsem.

Na vrátnici jsem zašermoval permanentkou a běžel dovnitř. Hořák mě uvítal se svým příznačným chvatem a roztržitostí.

„Jak žiješ.“

„Pořád stejně dobře. Tak oč jde.“

„Počkej,“ a několikrát se pokusil kamsi telefonovat.

Jistě to bude Flégr. Stěžoval si.

„Člověče, to je práce, s tím Flégrem,“ procházel se nervózně po kanceláři a mnul si ruce. Z ochozu sem skleněnou stěnou zaléhal hlomoz. Znovu zkusil telefonovat, ale marně.

„Přišel na mě, že chce jít z internátu pryč...“ zastavil se v letu a nepřítomně zíral kamsi přes mou hlavu. „A já jsem mu řek, to nejde, kamaráde. On sem pak přilítl s matkou, a zas: abysme ho dali z internátu pryč, že se mu tam nelíbí a že má v Nuslích tetu, tam bude bydlet.“

„A co.“

„Nic.“

Začal zas kroužit po kanceláři.

„A já jí řek, milá paní Flégrová, chlapec se nám nelíbí, je to slaboch a sobeček, ten potřebuje kolektiv jak sůl. Pro mě za mě, dejte si ho k tetě, ale pak se musí jít učit jinam, ne u nás.“

„A ona?“

„Nic. Ať si dělají, co chtějí. A do té školy jsme mu to také zamítli. Ty kluci jsou, já ti řeknu, ostrý! To si my dospělí nikdy tak neřekneme do očí, co oni si řeknou.“

Znovu zkusil volat.

„Je tady soudruh Lysák, my tam za tebou skáknem, jsi tam?“

Po železných schodech dolů jsem mu nestačil.

„Kam to letíme?“

Mířili jsme do dveří s tabulkou „Závodní výbor KSČ“, a proto ve mně hrklo.

Nejprve si oba museli zapálit a napínali mě. Potom Mikyska vyšel ze svého zástolí pod dvěma portréty a ukázal na židli v rohu s „Jitrem naší země“. Posadili jsme se všichni tři. Mikyska začal:

„Vy jste teď sakumprask přešli pod Karuselový závod, že. Samo sebou se rozumí, ten nás z vašeho internátu teď vyhazuje. My se zrovna taháme s Ústředním národním výborem o jednu budovu, věc je v proudu a vypadá to, že ji dostanem. Ale teď, jak to uděláme s kluky — šel bys ty nám tam dělat vychovatele?“

Půldruhého roku urputnosti. Zvykl jsem si brát v úvahu všecko: válku v Koreji, spory s karuselovci, tatíčkovy intriky. Vzal jsem na vědomí riziko, že prohraju a tím přestanu mít pravdu, i kdybych ji měl. Zvykl jsem si, že musím dělat a nečekat, že mi tady, právě tady v závodě kdosi poklepe na rameno. Co já potřebuju jakési uznání? říkal jsem si. Dá se pracovat i bez povzbuzení, když hořkost, kterou člověk cítí, je až na druhém místě za vztekem, vzdorem, vášní, ctižádostí, láskou anebo za jiným napřimujícím momentem. Nepotřebuju, sakra, aby mě chápali, jenom když mě nechají dělat, myslel jsem si vždycky.

Jak dlouho už podobná slova, jaká mi řekl tento člověk, potřebuju, to se dovídám teprve teď a překvapuje mě to. Škoda!

„Jenomže, soudruzi, taková věc — já jdu v říjnu na vojnu.“

Mysleli, že jenom na cvičení, a podivili se, že na plné dva roky. Měl jsem dvakrát odklad kvůli škole. Škoda.

„To je škoda,“ řekl Hořák a Mikyska se zklamaně zachmuřil.

Už na mne zapomněli, dívali se na sebe v zamyšlení, jak to tedy s kluky udělají.

Vrátil jsem se do internátu.

Byl tam už Rousek. Právě skončil školení vychovatelů a dověděl se, co všecko se u nás děje. Hned si zajel do Karuselového závodu a na ústřední ředitelství, aby ohledal díry v naší lodi. Na ústředí mu tvrdili, že se nic neděje, protože na ředitelstvích se vždycky podřízeným říká, že se přece nic neděje, aby klidně pracovali a vyčkávali dalšího nepochybně správného vývoje.

„Já myslím,“ pravil Rousek, „že tam všichni magořejí nebo žijí na druhém konci ekliptiky, dívají se na náš glóbus dalekohledem, a to ještě tím druhým koncem roury.“

V poledne přišel soudruh Kovář, vedoucí učňovské školy v Karuselovém závodě, za Rouskem a setrval s ním v delším rozhovoru. Já pořád říkám Karuselový závod, jako by šlo o cizí závod, ale my jsme teď přece všichni karuselovci. Když Kovář zas odešel, přišel Vašek za námi, sedl si, zapálil si a zahájil zprávu mlčením. Přes ultramoderní brýle s hranatými skly bez obrouček se díval tentokrát bez humoru.

„Soudruh Kovář přijel projednat velmi interesantní podnět, který mu dodal náš vynikající spolupracovník soudruh Krampera. Podle jeho centrifugálního projektu může mít vychovatel ve skupině ne třicet až čtyřicet lidí, nýbrž sedmdesát až osmdesát. Je to ekonomičtější, a to tedy je. Bude tedy každý mít dvojnásobný počet lidí.“

Všichni tři jsme mysleli na totéž: Kam je přece nacpeme?

„Utište se: když se nedá počet učňů zdvojnásobit, dá se přece počet vychovatelů dělit dvěma, to je stejná algebra.“

Ovšem. Ti tři ze šesti budu já, Marie a Švihlík. Chachá, jdu na vojnu. Ale Marie...! Marie.

„Já jsem Kováře decentně upozornil, že veškeré soudobé tiskoviny o výchově se shodují v marnotratném názoru, že optimální počet je třicet až čtyřicet lidí.“

„On na to?“ zeptal se Láďa.

„Zamyslel se jako, ale nedal se slyšet. Myslím, že to bude marné.“

„Ccc! Dneska... nejlepší zalézt a počkat, až je to přejde.“

„Přece musí, himlhergot, přijít na to, že je to blbost!“

„Nevěř,“ pohnul Vašek dýmající cigaretou. „Někteří lidé to mají jako své hlavní povolání — být blbí.“

Seděli jsme truchlivě.

Oni budou dva tři roky zkoušet, co my máme za sebou. Zas dva ročníky kluků budou pokaženy. A nedá se nic dělat! Nejodpovědnější práce — práce s lidmi, a vyžaduje se k tomu méně kvalifikace než na výrobcích zmrzliny. I na zacházení s autem musí být vůdčí list a znalost jakýchsi provozních zásad, které platí bez debaty. A honoruje se práce vychovatelů méně než práce instalatérů.

V tomto domě se tedy obnoví stav, jaký poznali moji huláni v prvním roce.

Kdybych aspoň neměl vysokou školu, aby mi uvěřili, když přijdu do Karuselového závodu a řeknu: Vyhoďte nás, ale nezahazujte naše výsledky!

Šel jsem po chodbě a proti mně kráčel Kovář. Na jakýsi vnitřní signál zapnuly se mi automaticky brzdy v nohou a já se zastavil dva kroky před ním. Zůstal rovněž stát. Přece mu to nemohu říci, myslel by, že mi teče do bot, že chci cosi zachraňovat. Něco jsem však už říci musel, stáli jsme proti sobě.

Řekl jsem mu tedy něco náhradního: „Soudruhu Kováři, tys ještě asi neměl možnost poznat, že soudruh Krampera je... je nečestný člověk.“

Prohlížel si mě tři vteřiny od čela k pasu a zpátky. Měl řidnoucí vlasy, tři hluboké vrypy na čele, jeden svislý na každé straně úst, kostrbaté obočí, řídké zakouřené zuby, tvrdé oči, od břitvy podřený ohryzek, naškrobený límec zastaralého střihu rozepnutý jako rozhalenku a na klopě stranický odznak.

Jak se vlastně stalo, že jsme proti sobě, když jsme spolu nemluvili. Toto jsi tedy ty, a tvoje hlavní povolání, domnívá se Rousek, je... Nemohu to říci, nevím, kdo jsi, cos dělal celý život, vím jenom, že teď děláš toto. Měli jsme si asi už dávno otevřeně promluvit, když už tuto práci oba děláme. Třeba se stalo jen nedorozumění. Chtěl bych, abys věděl, co jsme museli překonat, než jsme cosi stvořili. Ale kdoví, jestli bys porozuměl, oč mi jde.

Prohlížel si mě tři vteřiny, od čela k pasu a zpátky a řekl:

„Soudruhu Lysáku, mně se nelíbí ty vaše třenice, ale já nemůžu zatím soudit, kdo má pravdu. Ale budu na to, co mi říkáš, myslet.“

V jednu hodinu se Rousek znovu vrátil z opačného konce ekliptiky. A kde vlastně je Krejčiřík? napadlo mu zeptat se. Je nemocný, už asi nenastoupí. Hotovo. Na ústředním ředitelství ostatně mají svých starostí dost. Čerstvě se šeptá, že se ústřední ředitelství budou rušit. Je prý to už ve vládě.

Ve čtvrt na dvě, protože si uvědomil tatíčkovu úlohu za celý uplynulý rok, udělal Rousek u něho ostrou demarši a nařídil mu, aby mu dával k podpisu všecku korespondenci, i hospodářskou, a aby ho informoval o všech svých akcích, i hospodářských.

V půl druhé se Marie vrátila z kanceláře hospodářské správy, v ruce lahvičku, třásla se hněvem nad urážkou: tatíček zakázal vydat jí nový inkoust bez podpisu soudruha Rouska.

V půl druhé a pět minut odsunul jsem od sebe násilím strašlivou zlost, jen na malý kousek, právě co se mi na stůl vešly oba lokty a čistý papír, a začal jsem koncipovat nástin článku pro „Informační službu těžkého strojírenství“ o významu jednotného řízení výchovného kolektivu. Asi v půl třetí však vlna mého hněvu bezohledně porušila vykázanou hráz, vrhla se mi na ruce a smetla papír i tužku do koše.

V té chvíli se otevřely dveře, v nich Tomáš Pláteník:

„Soudruhu, už týden jsme si nezahráli.“

Za deset minut nato šplhali jsme po rozložených akordech nahoru, dolů, nahoru, dolů, v C dur, G dur, D dur... a pak v moll, v rychlých šestnáctinách, nahoru, dolů, znovu, rozložený akord je krásná, elementární skladba, jak se zvonivě vzpíná cestou nahoru a jak smutně se láme v pádu zpátky, třikrát se pokusí, než se vyšvihne nahoru, ty tři hluboké vrypy na čele a dva okolo úst se mi usadily na sítnici, cosi mi to velice naléhavě povídá a připomíná, byl jsem ještě mladší než ty, Tomáši, když jsem tuto elementární skladbu hrával, a z té doby mi právě utkvěly na sítnici takové vrypy na čele, takové obočí, takový obstarožní škrobený límec u košile, a nesmí se říkat blbí, v tom je cosi jiného.

V pět hodin jsme rozložené akordy složili. Tomáš pečlivě povoloval smyčec. Potom přikryl housle v pouzdře kapesníkem, pak teprve víko zavřel. Měl v pohybech klid. Nevěděl totiž nic o chaosu, hněvu a nedorozuměních. Je klidná nota v akordu, já jsem také nějaká nota, každá nota je k některé v harmonickém vztahu, k jiné v disharmonickém, potom melodie pokročí a vztahy not se změní. Dereme se do dalšího taktu, někdo se zapletl v linkách a teď tam nelibozvučně drnčí, někdo spadne muzikantovi pod pult a skladba stejně pokračuje, a je-li dobře zkomponovaná, co po jedné notě!

Mám to dnes zvláštní den!

Černý Mikyska mi nabídl, abych přešel do jejich internátu.

„To myslíš vážně?“ zeptal jsem se a cítil jsem, jak se mi do hlavy žene krev.

Přikývl: „Vážně.“

„A — nebojíš se?“ Proč se nezeptat rovnou na to hlavní.

„No, abych řekl pravdu — my už si tě udržíme. Budeš v naší organizaci, to bude hned jiné vyjednávání...“

Jestli si myslí, že se dám šněrovat...

„Ono hlavní je jedno,“ pokračoval Mikyska, „ty víš jasně, co chceš, a jsi tvrdý. To je na tobě dobré. Jenomže se mi zdá, že nás šmahem považuješ za hlupáky. Já myslím, když se víc poznáme, že se to vysvětlí.“

„A kde se ve vás tak najednou vzala ta důvěra ke mně?“

„Proč najednou. Ne najednou. Tu jsme měli pořád v rezervě.“

Náhle mi svitlo: nikdy nešli žalovat na ústřední ředitelství, jako já jsem nikdy nebyl na obvodním výboru strany.

„A co — Hradil?“ Za Hradilem přece stál závod.

„Hradil?“ opakoval a potáhl z cigarety. Mávl rukou. „To chce ještě nějaký čas.“

Ale komu tedy dávají za pravdu, to neříká. Čeká, kdo ji bude mít. Pozná to podle toho, kdo vyhraje. Chytrák!

„Rozhodující jsou kluci,“ připojil zamyšleně. „Tento ročník, to je docela jinačí várka než ti, co odešli loni do svobodárny.“

„A kdyby nebyli docela jiní, tak řeknete, že jsem neměl pravdu, že. Vy jste dobří.“

„A po čem bysme jinak měli poznat, že ji máš. Po čem, ty chytrej, po čem bys vlastně poznal ty, jestli máš pravdu?“

Zní to moudře, a dá se s tím nadělat dost násilí. Například teď: tady u Mikysky jsem vyhrál — a současně v internátě se náš systém hroutí a nastupuje karuselovský. Vítězství i porážka v jednu chvíli, v téže věci. Raďte, strýci!

Ve skutečnosti se ovšem tento rozhovor s černým Mikyskou neudál, ale mohl se krásně udát, jak svědčí už to, co se z něho aspoň událo:

„Šel bys ty k nám dělat vychovatele?“

„Jenomže, soudruzi, taková věc — já jdu v říjnu na vojnu.“

„To je škoda,“ řekl Hořák a Mikyska se zklamaně zachmuřil.

Tomáš Pláteník dávno s houslemi odešel, zůstal jsem v prázdné klubovně sám a někde v pozadí vědomí jsem dál jasně slyšel rozložené akordy.

Nejsem přece tupá nota, jak ji kdosi proplivl nátrubkem, vím něco o smyslu celé této skladby a jasněji než slunko vidím, že jednotlivou srážku můžeme prohrát, celý boj jen vyhrát, kompozice má své přísné zákony. Každý, i nejvleklejší boj je z některého hlediska jednotlivý; jde o to, najít příslušné povznesené hledisko.