Ludvík Vaculík
Sekyra

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

K vydání připravila Jitka Uhdeová

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2024 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 4. tištěného vydání, Atlantis 2003)

© Atlantis®, spol. s r. o., 1966

Photography © Ludvík Vaculík, 1966, 2003

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatele.

ISBN 978-80-7108-237-8 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-398-6 (ePub)

6

Nedaleko splavu, v němž teď pracuju, měl louku jeden sedlák neboli bagán a na její horní mezi skácel kdysi velikánský dub. Strom se položil mezi mladší sousedy tak šikovně, že sedlák jej musel rozdělat, aby jej odtamtud dostal. Začal pochopitelně od tenčího konce, a když došel k tloušťce přes metr, šel domů a pět roků si dubu nevšiml. Kdo si však dubu dobře všímal, to jsme byli my.

Když se tatínek vrátil z Persie, vstoupil celý náš život do druhého dílu a ten vypadal pěkně. Zas k nám chodili bratranci z Tarandové, seděli a nechávali si v černých šatech pořád vykládat o Persii a nejstarší by tam hned byl jel, kdyby se nebyl správně obával, že bude válka. Proto se oženil a nechal Írán Íránem. Normálně jsme žili a někdy večer zpívali. Naše pily a sekyry zas vyšly ze stavu tupého do stavu přiměřeného naší rodině a na jarním trhu koupila maminka prasátko, aby před Vánocemi bylo nač kleknout.

Někdy však přišel tatínek domů bledý, zuby mu cvakaly, že nemohl ani promluvit, a když je zatnul, rozklepala se mu ramena. Vratkého a chatrného přiváděla ho maminka k posteli, založila jej peřinami a v perském koši hledala krabičku s chininem. Do takové stísněné nálady jednou řekla:

„Byl tě tam čert dlužen!“

„Však já ti už dlouho život otravovat nebudu,“ odpověděl.

Vědoucně se ušklíbla a řekla:

„Hm, to já zkapu dřív.“

Sedě v koutě zažíval jsem úzkost z čehosi, čím se tu záhadně vyhrožovalo tam a zpátky. Sestra, které se strachy vždycky zvětšovaly oči, popošla k samé posteli, trochu se nahnula a pravila:

„Tato, co ťa bolí? Hlavička? Anebo nožička? Nebo břúško?“

Cukavě se usmíval a jednou pravil:

„Varujte sa, děcka, hlavně postele! Porovnajte, kolik lidí umírá v posteli a kolik na křižovatce. A přeca na křižovatce stojí strážník a v posteli né.“

Několik hodin spal. Když otevřel oči, hleděl prázdně do stropu. Potom prudkým trhnutím otočil hlavu do místnosti, uviděl nás, zase ji prudce vrátil zpátky, což udělal několikrát po sobě jako stroj nebo šašek. Viděl jsem, že mu tak okřívá humor, ale neviděl jsem, aspoň tedy ve správném světle jsem neviděl, že maminka to sleduje ironicky a s tichým odmítáním. Odsunul duchnu, upravil si podlikačky, zdvihl napjaté nohy a jak sokol ve šponovkách snožmo seskočil na zem jako z bradel. V té chvíli se za oknem venku černal večer, nerozžali jsme, nýbrž hráli si na slepou bábu. Malému bratrovi, který tenkrát ještě ani zdaleka nebyl na Slovensku, jsme zavázali oči, protože chtěl, maminka s řidičem na klíně seděla u sporáku, který dírami házel po stěnách záblesky, smála se a koleny odvracela od plotny bratra, který se velice mazaně točil po kuchyni, a přesto nikoho nenacházel. Byl by asi hledal dodnes, protože tatínek nás oba, mě i sestru, pověsil na věšák a zakryl zimníkem, když vtom se věšák se smíchem urval ze zdi, bratr si odhrnul šátek s očí, a od toho dne až do dnešní složité doby kdykoliv si někdo z nás hraje na slepou bábu, jde napřed k věšáku. Ale tam nikdy nikdo není.

Také jsme se my dva s tatínkem přetlačovali hlavami. Měl to rád. Opřeni o stěnu a o nábytek vzpírali jsme se na čtyřech proti sobě, až nám v týle praštělo a maminka říkala, že je to hrozné a že to nemůže ani vidět. Tatínek si potom, stejně jako já, kradmo pohlazoval temeno, pohlazoval si temeno a usmíval se, ovšem. Zkuste to: hlaďte si temeno a usmívejte se. Jistě vám to půjde, budete se usmívat, ale jenom dotud, dokud si nenahmatáte v kosti díru, čímž končí veškerý smích.

Když se tatínek vrátil v březnu z Persie, několik dní odpočíval okolo chalupy, v kolně a na hůře, než si zvykl na teplotu i stravu. Potom vzal čagan a vyrazili jsme.

„Ale nechoďte!“ žádala maminka.

Napadl nový poprašek sněhu, byl lehký zdravotní mráz, pod nohama křupaly místy ledové kůrky. Vysokými cestami šli jsme po hřebeni kopce, v navlhlém kouřmu ztrácely se vesnice, krajina vypadala plošší a nad její šedou prázdnotou se vždycky vznesly vrány a s krákáním zapadaly o mez dál. Táhlý studený vánek lehce kýval šlahouny šípku a mrtvě chrastil zkrabacenými suchými listy habru. Malé sněžné víry jemně vymetaly síňky pod hložím. Naráz tatínek, kráčející přede mnou, dlouze zařval, a když jsem se podíval, to on se tak smál! Zabodl čagan do závěje, otočil se k šedivému východu, padl na kolena, ruce nad hlavu, klaněl se a volal:

„Elláhu ekber!“

To volal směrem, kde jistě bylo teplo a světlo, ale kde my jsme viděli truchlivou siluetu hor proti pusté a chladné obloze. Vzal čagan a ukázal na červenou pokožku nahých větviček lípy s pupeny, potom na propletené stopy mnohých nožiček nejrůznější velikosti a já jsem zas ukázal na obnažený kus příkré meze, která byla provrtána neuvěřitelným počtem děr všemožné ráže. Bude jaro! Viděl jsem, jak velikou má radost, že se vrátil, a dostal jsem jakýsi strach a na pár vteřin mi bylo líto maminky, která nás pouštěla nerada.

Obloukem jsme se vraceli do doliny, a jak jsme scházeli šikmo k louce, na kterou se teď dívám, udělali jsme náhle vlevo v bok, v takovém pořadí, v jakém jsme za sebou šli, protože v takovém pořadí jsme si vzpomněli na dub, a on tam byl na prudkém srázu pěkně zapasovaný mezi stromy, a kdo by jej chtěl dostat, musel by jej rozříznout aspoň dvěma řezy. Obcházeli jsme jej s lehkým mručením.

„Hm, to je situace,“ pravil tatínek rýpaje okutou špicí čaganu v kůře kmene. Odpadávala v celých zahnutých plátech.

„To je neodpovědnost nejhrubšího rázu,“ řekl jsem o tom já.

„Na to musejí být dva! zvolal Texaský Jack,“ řekl tatínek.

„A jižjiž hlava lotra hroužila se do bažiny,“ odtušil jsem.

Nemá smyslu líčit celodenní útrapy, které jsme si takto velkoryse způsobili. Skutečně, strom se dal přeříznout za půl dne jednou. Nikdo jiný by to nepodnikal, zejména žádná duše sedlácká, bagánská, řupoňská. Před večerem byl jsem schopen protáhnout pilu kmenem vždy třikrát a musel si odpočnout. A nebylo to lepší, ať jsem klečel na horní straně a řezal pod sebou, nebo si s tatínkem vyměnil místo a šel se vzpínat pod ten obludný klát, kde mi na svahu ujížděly nohy a shora padaly do očí řeziny. Otec musel vidět, že syna přecenil, a teď pykal. Když jsme dílo dokonali, bylo to opět jedno tvrdé vítězství ducha nad prašivou hmotou a nic než to, protože naše tělesná hmota byla vysláblá, kdežto strom dál vypadal mocně. Tatínek byl vlastně právě ve věku, v němž jsem dneska já, a mně bylo jedenáct, což byl věk, v němž on, jak jsem věděl, chodil už podělkovat, někdy ho švagrová, která ovládla matčin dům, nepustila ani do školy a tak dále, jak znějí vždycky ty řeči otců, ale co když to opravdu tak bylo? říkal jsem si nad tím kmenem a říkám si dnes nad kmenem, který píšu, co když opravdu neměl boty a nemohl si nikdy číst a pořád jenom pomáhat a často hladný, a začínám to teprve dnes brát vážně, když jsme spolu stejně staří, kdy každý má boty a tak dále, ale kdy si musím říkat: No a? To je tragédie, to je tragédie! Máme všichni boty, no a? Myslím, co se týče dubu, že tatínek tenkrát podobně jako já podlehl dojmu, že jeho pobyt v cizině musí znamenat mezník ve vývoji naší rodiny, a jako by se čas vzdáleností násobil, domníval se, že jsem za dobu našeho odloučení dospěl víc, než jsem skutečně dospěl. Konečně se kmen podruhé rozchlípl.

„Hovno, hovno práce!“ sípal tatínek naznak persky, aby mě nekazil.

Mně stékal po těle pot, nohy se mi chvěly, naběhlé ruce jsem nemohl dovřít a všecky trubky v prsou mě pálily. Neřekl jsem tedy zdrceně nic a on shovívavě dodal:

„Zasadil mu pádnou pěstí ránu, až ho omráčil.“

Ale já jsem na to neodtušil nic.

Dodělali jsme, co zbývalo: vyvrátit tři mocné kláty z jejich zkamenělého usazení a shodit je s kopce. Valily se dolů ve fantastických přemetech, tryskala od nich hlína, duněly jak přírodní živel a působily nám velikou slast.

„Hoj, to je veselá jízda přímo do pekel vedoucí!“ odtušil jsem.

„Kláty,“ věcně poznamenal bratříček, který vždycky na stole vkleče pozoroval svět za oknem.

„Ty! Nejsou to vaše kláty?“ zvolala slabě maminka, když také pohlédla ven.

Nevěřícně, ale s nejhorší obavou přiskočil jsem k oknu a uviděl, jak se kolem nás nehlučně sune žebřiňák a na něm tři naše kláty. Podle vozu se odpudivě kymácela černá beranice.

„Ano. Naše kláty,“ řekl jsem ledově. „To je ale — sviňa!“

„Švina! Ty švino!“ volal bratříček na stole a zabubnoval do skla.

„Ty mrzáku sviňský!“ vykřikla sestra lítostivě a rozplakala se. „Tvoje kláty!“ objímala mě v slzách.

„A tatínkovy! Tatínkovy!“ vzlykal bratříček, který je dnes na Slovensku, a tu jej maminka tišila, protože vedle spal tatínek po záchvatu malárie.

„A tatínek nic ani neví!“ tiše zděšena plakala sestra.

Maminka kroutila beze slova hlavou a měla takový poraněný výraz, že jsem to nemohl snést, vyběhl jsem za chalupu, přelezl plot a běžel za stodolami kus dopředu. Vzal jsem do ruky tři pořádné kameny, počkal, až se naše kláty přesunuly škvírou ve vratech stodoly, a potom jsem vyslal kameny na oblou dráhu přes střechu stodoly tak rychle, aby poslední byl ve vzduchu dřív, než první dopadne. A nečekal jsem. Pádil jsem pryč. Nevím nic. Nechtěl jsem znát výsledek, nešlo mi o něj. Mínil jsem dát příležitost samému Alláhovi: vložil jsem tři kameny do jeho rukou. Jistě, bylo to dost hrozné, co jsem udělal: vždyť jsem mohl trefit koně.

A teď mám v dohledu zas tu starou louku, největší strom dávno shořel v cizích kamnech, ale však na sedláka trhlo, jenže tatínkovi se to také nevyplatilo, tak jaký to mělo smysl? Že jsem a jsme tady? A co máme? Lépe řečeno, co máme z toho, co máme? Vždyť ono ubývá i čistého vzduchu! To je přímo k nepříčetnému řvaní, že ještě nebyla sestavena vláda, která by zajistila prostě vzduch a vodu. Ó ideje, ó vy ludry zmalované! Ó vy lípy! Především tu vidím, že nikdo nedovolí stromům vyrůst, a tím jsou mi jasné i mé perspektivy. Mocná buková hora za Kaňúrem padá pod motorovými pilami, štíhlošedé pilíře její klenby se hroutí, ale kdyby aspoň bylo pro co, ale my skoro všecko prožerem jak chudobná rodina a nic trvalého si nepořizujem, a to jsem nečekal. Trvalá mohla být právě ta hora. To by se tatínek divil.

Pod loukou například je lesík a v něm dneska není studánka, ale přesně vím, kde by stačilo mělce kopnout motykou. Jenže posunem v čase stal se z krásných funkcí nesmysl, takže kdybych dneska byl vzal z domu motyku, jak mívám často chuť, zpozdil jsem se a místo čištění pramene dělal bych sentimentální folklor, a proč? Protože takovéto louky se dneska nekosí, nýbrž se nechávají kazit, a kde se kosí, tam se veze basa piva. Kdo je blázen? Nejsem ochoten uznat, že já, navzdory tomu, že budu přehlasován a ještě přikázán do pivovaru. Vím, když Gándhí křísil ruční předení, mělo to bojový smysl: bojkot čehosi britského. Já bych bojkotoval britských věcí! Ale nemůžu najít nikoho k sobě, na bojkot musejí být nejmíň dva, a ještě se musejí hodně pošklebovat, aby si jejich bojkotování někdo povšiml.

Za těchto úvah, které mě neopouštějí, ani když jim poroučím, a táhnou se mi po lepších vjemech jak dehet po prstech, shledával jsem ve rdesnu další balvany, do lopouší nelezu rád, kupil jsem kameny v cestu vodě a hrnul k nim ze dna písek promísený černými ulitami. Teď by se měl za vrbím objevit normální strýc s účelnou kosou na rameni a v chůzi říct:

„Stavíš? Stavíš?“

„Stavím, stavím.“

„Tož stav, stav,“ řekl by už vzdálen bez ohlédnutí, a já bych nevěděl, jestli je to, u čerta, pravda, či stalo-li se to před třiceti lety, což znamená teď.

Polekaně jsem vzhlédl ke břehu, a co jsem uviděl! V oblouku poříční rovinky porostlé růžovokvětými keříky jehlice trnité, mezi nimiž chyběl rozestřený kabát a na něm chyběl Tonda a mnozí jiní hráči karet nakreslených tužkou na rubu rozstříhaného výkresu, hrající karty, místo aby obraceli kozy z lucerky, kráčela sem skupinka lidí. První moje hnutí bylo přeci jen vyjít z vody a nehrát si. Pak jsem si řekl: Nic! a vzniklou diferenci je třeba přičíst výhradně na vrub toho, že zhloupl celý svět! To se už také hlouček přiblížil a já jsem uviděl, že je tam i kamarád Tonda.

„Hej!“ zavolal jsem slabě a rozpačitě.

Kývl mi neurčitě, pohnul ústy, ale voda šuměla víc. Chvíli na mě civěl a potom řekl silněji:

„To jsi ty?“

Slezl po šikmé boční stěně dolů. Rozhlížel se, kam složit uniformu. Potom bosky a jenom v trenýrkách s lampasy popoběhl k tůni a s výkřikem „Foto Tatra Trenčín!“ se potopil. Vzápětí se nad hladinou blesklo. Pomyslil jsem si: Nelze říci, že by tomu čas ubral na významu, takových policistů kéž bychom měli víc.