Günter Grass

Psí roky

Z německého originálu Hundejahre, vydaného nakladatelstvím Steidl v Göttingenu roku 1997, přeložili Hanuš Karlach a Eva Pátková

K vydání připravila Jitka Uhdeová

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

Kresba na obálce Günter Grass

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2024 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 2005)

Die Herausgabe dieses Werkes wurde aus Mitteln des Deutsch-Tschechischen Zukunftsfonds, des Goethe-Instituts und des Kulturministeriums der Tschechischen Republik gefördert

Vydání tištěné knihy bylo podpořeno z prostředků Česko-německého fondu budoucnosti, Goethe-Institutu a Ministerstva kultury České republiky

Günter Grass: Hundejahre

© Steidl Verlag, Göttingen 1993

© Günter und Ute Grass Stiftung, Lübeck

Translation © Hanuš Karlach, Eva Pátková, 2005

© Atlantis®, 2005

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 80-7108-205-8 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-331-3 (ePub)

Třiadvacátá ranní směna

Brauxel chová neotupitelný odpor vůči nepoužitým holicím čepelkám. Jistá důležitá osoba, která dříve, za časů firmy Burbach Draslo a. s., co kopáč uměla nastřelit vydatná ložiska soli, zasvěcuje Brauchselovi holicí čepelky, nosí mu je po prvním holení, a Brauksel nemusí překonávat odpor, stejně prudký, jaký byl vrozen i Eduardu Amselovi, i když ten nemířil vůči holicím čepelkám. Amsel měl cosi vůči novým, novostí vonícím šatům. Rovněž pach čerstvého prádla jej nutil zápasit se vzmáhající se nevolností. Dokud jej pod svá křídla brala vesnická škola, jeho alergii byly stanoveny přirozené meze, protože schiewenhorstský stejně jako nickelswaldský dorost chodil do školy v šatstvu vybouleném, začasté vyspravovaném, sezením prodřeném. Avšak reálné gymnázium svatého Jana si žádalo jiný háv. Jeho matka jej dala nově obléci, s novým pachem: o zelené sametové čepici už byla zmínka, k tomu se přidala polokošile, pískově šedé pumpky z drahého sukna, modré velurové sako s perleťovými knoflíky a — nejspíš na Amselovo přání — lakové boty s přezkou; Amsel totiž neměl nic proti přezkám a laku, nic proti perleťovým knoflíkům a proti velurovému sáčku, hrůzu mu naháněla pouze vyhlídka, že se mu všechny tyhle nové věci budou lepit na kůži, kterážto přece byla kůží stavitele ptačích plašidel, kdyžtě navíc na čerstvé prádlo a na nenošené šaty reagoval svědivými ekzémy; podobně jako Brauxel se musí obávat, že se mu po oholení novou čepelkou objeví nějaký ohyzdný lišej.

Naštěstí Walter Matern uměl příteli pomoci. Jeho školní oděv ušili z obráceného sukna, jeho šněrovací boty byly už dvakrát u ševce, čapku gymnazisty spořivá matka Waltera Materna zakoupila starou, a tak dojíždějící žáci dobrých čtrnáct dnů započínali svou přepravu úzkokolejkou stále týmž obřadem: V jednom z nákladních vagonů, mezi nicnetušícím jatečním dobytkem, si přátelé vyměnili školní odění: to se odbývalo snadno, pokud šlo o boty a o čapku, ovšem sako, kalhoty a košile dojista nikoliv útlého Waltera Materna byly příteli těsné, nepohodlné, přesto však blaživé, protože byly nošeny a obráceny, protože voněly staře a nikoliv nově. Zbytečno říkat, že Amselovy nové šaty na příteli plandaly, rovněž lak a přezky, perleťové knoflíky a směšné velurové sáčko mu k pleti zrovna příliš nešly. Amsel, který nohama stavitele ptačích plašidel vězel v hrubé a od chození zvrásnělé obuvi, nicméně zářil nadšením, když pohlížel na své lakové boty na nohou Waltera Materna. Ten v nich musel šlapat tak dlouho, dokud Amsel neprohlásil, že už jsou ochozené, a neusoudil, že jsou stejně popraskané jako ona popraskaná laková bota, která spočívala v jeho brašně a cosi znamenala.

Tato výměna šatů, to budiž předesláno, byla po celá ona léta součástí, ne-li tmelem přátelství mezi Walterem Maternem a Eduardem Amselem. Dokonce kapesníky, které mu matka čerstvé a složené šev na šev pečlivě nastrkala do kapsy, musel zasvětit vždy přítel, a stejně tak punčochy a ponožky. A nezůstalo jen u výměny šatů: neméně citlivý byl Amsel vůči novým tužkám a násadkám: Walter Matern musel ostřit tužky, umazávat novou mazací gumu, vypsávat nová ocelová pera — dojista by byl, jako Braukselova pravá ruka, musel jako první přikládat k vousu holicí čepelky, kdyby již tehdy Amselovi na jeho pihatém obličeji bylo dozrálo ryšavé chmýří.

Čtyřiadvacátá ranní směna

Kdo to tu stojí, ulevil si po snídani a pohlíží na své lejno? Člověk, přemítající a znepokojený, po stopách za minulostí. Proč pořád jen čučet na vybělenou a lehkou lebku? Divadelní povětří Hamletovy řečičky činoherecká posunčina! Brauxel, který tu vede pero, vzhlédne, zatáhne za splachovadlo, a jak tak obhlížel, rozpomněl se na jednu situaci, která oběma přátelům, Amselovi spíše střízlivě, Walteru Maternovi herecky, poskytla příležitost ponořit se do úvah, dát vanout divadelnímu povětří.

Gymnázium v Řeznické se prapodivně a nepřehledně rozkládalo v prostorách někdejšího františkánského kláštera, mělo tedy svou prehistorii a pro jednoho i druhého bylo gymnáziem ideálním, protože v prostorách někdejšího kláštera byl bezpočet vchodů do skrýší, které jak učitelům, tak pedelovi byly neznámy.

Brauksel, který řídí důl, kde se netěží ani draslo, ani ruda, ani uhlí, a přesto je v provozu až po osmisetpadesátimetrové patro, byl by rovněž měl drobnou radost z toho podzemního rámusení: Neboť pode všemi třídami, pod tělocvičnou a pod záchodem, pod aulou, dokonce pod sborovnou studijních radů táhly se úzké chodby, které vedly do sklepení, do šachet, rovněž dokola a do slepých uliček, pokud se jimi člověk vydal. Když po Velikonocích začala škola, Amsel první vešel do třídy v přízemí. Krátkonohý, v botách Waltera Materna ubíral se drobnými krůčky po naolejovaných palubkách, trochu začichal růžovými nozdrami: Sklepní puch divadelní povětří! zastavil se, zaklesl do sebe tučné prstíky, houpal se na špičkách bot, a poté co se zhoupl a začichal, na jedné palubce špičkou pravé boty udělal kříž. Jelikož nikdo ten vryp nekvitoval chápavým hvízdnutím, na vypolštářovaném krku pohlédl za sebe: Tam stál Walter Matern v Amselových lakových botách s přezkou, nechápal nic, pouze skýtal svůj sveřepě zaťatý obličej, pak pochopil od kořene nosu vzhůru a konečně chápavě hvízdl skrze zuby. Poněvadž pod palubkami dutě a rámusivě znělo rozmanité hemžení, jeden i druhý se ve třídě sexty rázem cítili jako doma, i když za okny třídy neplynula mezi hrázemi širokoplecí Visla.

Jenže po jednom týdnu gymnázia se jeden i druhý, poněvadž oba byli diví na řeky, dopátrali přístupu k jedné říčce a náhražce Visly. V převlékárně tělocvičny, která za časů františkánů bývala knihovnou, se musel nadzvednout poklop. Walter Matern nadzdvihl ten do palubek zapuštěný čtverhran, jehož spáry sice byly zatmeleny pozůstatky desetileté čistoty, leč Amselovu pohledu neunikly: Sklepní puch divadelní povětří! Našli začátek suše zatuchlé těsné chodbičky, jež se lišila od jiných takových chodbiček pod třídami tím, že se stýkala s městskou kanalizací a spolu s kanály vedla k Radauně. Ta říčka s tajuplným jménem, s hojnými rybami a raky, přitékala z Radaunských jezer v berentském okrese a podél Petershagenu se blížila k městu, obtékajíc Neumarkt. Dílem viditelná, dílem v podzemí vinula se Starým Městem a nejednou přemostěna a pohledná díky labutím a smutečním vrbám ústila do Mottlavy mezi Kapří stokou a Brabankem, krátce předtím než se smísila s Mrtvou Vislou.

Amsel a jeho přítel tedy, jakmile byla převlékárna beze svědků, mohli čtverhran zvednout z palubek — to učinili — proplazit se chodbičkou — plazili se oba — přibližně na úrovni záchodu sejít dolů šachtou — po stupadlech v pravidelných odstupech zapuštěných do zdi první sešplhal Walter Matern — na dně šachty bez námahy otevřít rzivé železné dveře — otevřel je Walter Matern — a projít suchým, odporně páchnoucím a krysami se hemžícím kanálem — tím proběhli ve vyměněných botách. Abychom byli přesní: kanál k Radauně vedl pod Wiebenskou hradbou, pod Struhovou hradbou s budovou Zemské pojišťovny, pod městskými sady, pod kolejemi železnice mezi Petershagenem a hlavním nádražím. Kanál končil rozměrným výtokem naproti hřbitovu svatého Salvátora, který se prostíral mezi Granátnickou a menonitským chrámem při úpatí Biskupského vrchu. Po straně otvoru ze srázně vyzděného břehu až ke zdobně vinutému zábradlí opět čněla stupadla. Za ním se naskýtal pohled, jaký Brauxel zná z nejedné rytiny: z mladých květnově zelených sadů vyvstává cihlově rudé městské panoráma: od Olivské brány po Leegenskou bránu, od kostela svaté Kateřiny až ke kostelu svatého Petra u Poggenpfuhlu množství rozmanitě vysokých a rozmanitě širokých věží dokládá, že nejsou stejně staré.

Tenhle výlet kanálem podnikli přátelé dvakrát nebo třikrát. Walter Matern za něho pobil dobrý tucet krys. Když za druhé výpravy vyšli nad Radaunou na světlo, zpozorovali je, leč neudali důchodci, kteří v sadech protlachávali čas. Už měli všeho dost — Radauna totiž nebyla Visla —, když vtom pod tělocvičnou, ale ještě před šachtou do městské kanalizace, narazili na jakési větvení nedbale vyzděné cihlami. Objevila je Amselova kapesní svítilna. Chodbičkou, jež se větví, nelze neprolézt. Ta chodba byla svažitá. Kanál vyzděný do výše člověka, jenž navazoval na chodbičku, nebyl kanál městské kanalizace, nýbrž vedl zchátralý drolivý středověký do podzemí zcela a naprosto gotického chrámu svaté Trojice. Svatá Trojice se tyčila vedle muzea, necelých sto kroků od reálného gymnázia. Jedné soboty, kdy ti dva přátelé po čtyřech hodinách vyučování už měli po škole, učinili dvě hodiny před odjezdem werderské úzkokolejky objev, o němž se tu vypráví nejenom proto, že středověké úzké chodbičky lze snadno popsat, ale i proto, že onen objev sextánovi Eduardu Amselovi stál za úvahu a sextánovi Walteru Maternovi byl popudem k předvádění a ke skřípění zuby. Nadto se Brauxel, který řídí důl, umí o podzemí vyjadřovat obzvlášť vybraně.

Skřípák — to jméno vymyslel Amsel, spolužáci je říkali po něm — Skřípák tedy jde v čele. Vlevo má kapesní svítilnu, vpravo si nese klacek, jenž má plašit kanální krysy a případně je zabíjet. Krys tu není mnoho. Zdivo je na pohmat drsné drolivé suché. Vzduch studený, avšak nikoliv hrobově chladný, spíše průvanovitý, i když není zřejmé, odkud průvan táhne. Žádná ozvěna kroků jako v městských kanálech. Podobně jako chodbička a přivaděč i chodba zvýši člověka se značně svažuje. Walter Matern má vlastní boty, neboť Amselovy lakové s přezkou v těsných chodbičkách hodně utrpěly: teď chodí v obnošených botách. Pak odkud že to táhne, odkud to dobré větrání, no z té díry! Málem by ji byli přešli, nebýt Amsela. Nalevo od nich. Mezerou, na sedm cihel vysokou, na pět širokou, sune Amsel Skřípáka. S Amselem je to obtížnější. S kapesní svítilnou napříč mezi zuby vleče Skřípák Amsela dírou a dopomáhá k tomu, aby se Amselův téměř nový oblek do školy proměnil v obyčejné školní oblečení. Oba stojí a krátce si odfouknou. Jsou na prostorném dnu okrouhlé šachty. Ihned je cosi láká pohlédnout vzhůru, odtud totiž prosakuje rozmazané světlo: prolamovaná, umně kovaná mříž nad šachtou je zapuštěna do kamenné podlahy chrámu svaté Trojice; to zjistí později. Se světlem stále matnějším čtvero očí sešplhává šachtou dolů, a tam, kapesní svítilna jim to ukáže, před čtvero špičkami bot leží kostra.

Leží tu celá pokřivená, neúplná, s jednotlivými částmi zaměněnými nebo do sebe zasunutými. Pravá lopatka rozmačkala čtyři žebra. Hrudní kost nabodává výčnělkem pravá žebra. Vlevo chybí klíční kost. Páteř se nad prvním bederním obratlem láme. Paže a nohy jsou téměř v úplnosti přirozeně pohromadě: zřícený člověk.

Skřípák stojí celý strnulý a nechá si kapesní svítilnu odejmout. Amsel se dá do nasvěcování kostry. Vznikají světelné a stínové efekty, aniž si toho Amsel všímá. Špičkou jedné lakové boty s přezkou — lak si bude Brauxel moci již záhy ušetřit — táhne v moučném, pouze na povrchu zkorovatělém prachu šachtového dna stopu obtáčející všechny zřícené údy, odstoupí, světelným kuželem kapesní svítilny jede po stopě stopy, a jako vždycky, když zahlédne cosi modelového, přivře i teď oči, sklopí hlavu ke straně, rozehraje jazyk, zakryje jedno oko, otočí se na místě, přes rameno pohlédne za sebe, odkudsi vykouzlí kapesní zrcátko, žongluje se světlem, s kostrou a s obrazem v zrcadle, kapesní svítilnu sevře pokrčenou paží, aby za ním osvěcovala okolí, natočí zrcátko poněkud napříč, aby zvětšil rádius, zvedne se na špičky, rychle a k porovnání podřepne, stojí bez zrcátka opět čelně, opraví tu a tam stopu, rýsující botou s přezkou přehání pozici zříceného, botou zahlazující stopy a kreslící vše nově ji opět ruší, slaďuje, stupňuje, zmírňuje, chce statičnost hybnost extázi, hlavně mu jde o to, načrtnout nárys věrně podle kostry, uchovat si jej v paměti a doma zvěčnit v diáři. Není divu, že Amsel, poté co jsou dokončeny veškeré předběžné studie, chce lebku, jež vězí kostře mezi neúplnými klíčními kostmi, zvednout a věcně ji přidat do školní brašny, k sešitům a ke knihám, k puklé botě Hedviky Lauové. Hodlá lebku donést k Visle a nasadit ji jednomu ze svých strašáků, v podobě nehotové konstrukce, možná ale i plašidlu, jež právě navrhl v prachu. Už má ruku s pěti tlustými, legračně roztaženými prsty nad zbytky klíční kosti, užuž sahá do očních jamek a bezpečně vyzvedá lebku, když tu se Skřípák, který se dlouho tvářil, že snad ztuhl v sloup a není málem duchem přítomen, rozskřípá vícero zuby. Činí tak jako vždy: odleva doprava. Ale akustika šachty ten zvuk rozestře do výše i do šíře natolik výstražně, až Amsel se uprostřed sahání zarazí, přes sehnutá záda pohlédne za sebe a namíří na přítele kapesní svítilnu.

Skřípák nepromluví. Skřípání zuby má být samo o sobě dost zřejmé. Říká: Amsel nesmí roztahovat prsty. Amsel nesmí nic brát s sebou. Lebka není na to, aby se brala s sebou. Neruš ho. Nesahej na nic. Tohle je místo pro lebky. Golgata. Hunský hrob. Skřípění zuby.

Leč Amsel, protože jemu vždycky chybějí příznačné dekorace a rekvizity, tedy to nejnezbytnější, se už znovu chystá vyslat ruku ve směru lebky a znovu — protože taková lebka se nenajde každý den — ukáže roztaženou ruku v prachem se tetelícím světelném výšlehu kapesní svítilny. Vtom jej jednou dvakrát zasáhne klacek, který předtím zasahoval pouze krysy. Akustika šachty vystupňuje slovo vyhrknuté mezi jednou a druhou ranou: „Iciku!“ Tak řekne příteli Walter Matern — „Iciku!“ — a udeří. Amsel se skácí na bok vedle kostry. Prach vydmuchne do výše, obřadně opět usedá. Amsel se zase postaví. Kdo dokáže plakat slzy jako hrachy, řinoucí se vlna za vlnou? Krom toho Amsel, zatímco se mu ta záplava kutálí z obou očí a v prachu na dně šachty se mění v prašné perly, svede se dobromyslně, ba uštěpačně šklebit: „Walter is a very silly boy.“ Několikrát zopakuje tu sextánskou větu a při tom napodobuje učitele angličtiny; on totiž vždy musí někoho napodobovat, i když se mu zrovna koulejí slzy, v nejhorším i sebe: „Walter is a very silly boy.“ A hned nato, jak se praví ve werderské končině: „Tolento je moje kebule. Tu kebuli sem našel. Nech mě, ať ji sprubnu. Pak ji sem zasejc donesu.“

Leč Skřípáka oblomit nelze. Když pohlíží na ty rozházené hnáty, obličej se mu svraští k lince obočí. Zkříží paže, opře se o hůl, zkamení v přemítání. Kdykoli vidí cosi mrtvého, utonulou kočku, krysy, jež vlastnoručně ubil, racky, jež rozpáral jeho vržený nůž, kdykoli vidí nadmutou rybu, kterou válejí po pláži drobné vlnky, nebo protože vidí kostru, které Amsel hodlá odnít lebku, nemůže než zuby zleva doprava. Jeho hrubě tesaný chlapecký obličej se stáhne do grimasy. Pohled jindy ospalý až přihlouplý je najednou pichlavý, potemní, dává tušit necílenou zášť: divadelní povětří vane v chodbách, sklepeních a šachtách pod gotickým chrámem svaté Trojice. Dvakrát Skřípák vlastní pěstí zabuší do vlastního čela, sehne se, sáhne, pozvedne lebku k sobě a ke svým myšlenkám, dívá se na ni, a Eduard Amsel si podřepne stranou.

Kdo tu dřepí a musí si ulevit? Kdo tu stojí a drží daleko od sebe cizí lebku? Kdo se zvědavě ohlíží za sebe a pozoruje své lejno? Kdo zírá na vybělenou lebku a hodlá se poznat? Kdo nemá červy, ale kdysi nějaké míval, ze salátu? Kdo drží lehkou lebku a vidí červy, jež jednou i jeho? Kdo? Kdo? Dva lidé: zamyšlení a znepokojení. Jeden i druhý má důvod. Oba jsou přátelé. Walter Matern odloží lebku tam, kde ji našel. Amsel opět botou rýpá v prachu a hledá a hledá a hledá. Walter Matern nahlas a do prázdna pronáší velká slova: „Dem. Tady je království nebožtíků. Třeba je tohlencto Jan Bobrowski nebo Materna, co z nich pošla naše rodinka.“ Amsel nemá smysl pro slova, jež se pouze dohadují. Nevěří, že velký loupežník Bobrowski nebo loupežník, palič a předek Materna kdysi tu kostru obaloval masem. Vydloubne cosi kovového, oškrabává to, plivne na to, otře a předvede kovový knoflík, a sebejistě jej označí za knoflík napoleonského dragouna. Druhé obléhání, datuje knoflík a odevzdá jej své kapse. Skřípák neprotestuje, téměř neposlouchal, pořád ještě je u loupežníka Bobrowského nebo u předka Materny. Chladnoucí lejno vypudí oba přátele otvorem ve zdi. Walter Matern jde první. Amsel se mezerou protlačí zády napřed, kapesní svítilnou míří na kebuli toho mrtvého.

Pětadvacátá ranní směna

Střídání směn u Brauxela & spol.: Přátelé měli napilno s návratem. Úzkokolejka na nádraží Dolní Město nečekala nikdy déle než deset minut.

Střídání směn u Brauxela & spol.: Dneska slavíme dvousetpadesátiny Velikého Bedřicha; Brauxel by měl jednu ze stropních komor naplnit výlučně vším fridericiánským; pruské království pod zemí!

Střídání směn u Brauxela & spol.: V šatně vedle tělocvičny v reálném gymnáziu svatého Jana zasadil Walter Matern čtverhran opět do palubek. Navzájem si oklepali prach.