Günter Grass

Širé pole

Z německého originálu Ein weites Feld, vydaného nakladatelstvím Steidl v Göttingenu roku 1995, přeložil Hanuš Karlach

K vydání připravily Stanislava Kloferová, Dagmar Procházková a Jitka Uhdeová

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

Kresba na obálce Günter Grass

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2024 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 1998)

Tištěná kniha vyšla s finančním přispěním Inter Nationes, Bonn, SRN

Günter Grass: Ein weites Feld

© Steidl Verlag, Göttingen 1995

© Günter und Ute Grass Stiftung, Lübeck

Translation © Hanuš Karlach, 1998

© Atlantis®, 1998

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 80-7108-155-8 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-332-0 (ePub)

PRVNÍ KNIHA

2

NĚCO TAK TROCHU SKOTSKÉHO

V dopise faráři Jacobimu se dále říkalo: „Oslavovali mě kolosálně — a na druhé straně vůbec ne. Moderní Berlín ze mě udělal modlu; ale staré Prusko, ačkoliv jsem je více než po čtyřicet let velebil ve válečných knihách, v životopisech, v líčeních země i lidí a v básních na lidovou notu, ‚staré Prusko‘ se ani nepohnulo a všechno (tak jako v lecčems jiném) nechalo na Židech...“

Fonty nás navšívil několik dní před Vánocemi, aby mohl nahlédnout do originálu tohoto dopisu z 23. ledna 1890, v němž se buď jak buď říká, že ministr von Gossler, jeho dávný příznivec, celou věc „osobně vyžehlil“. „Už to není žádná cesta kolem světa, dokonce i když spojení rychlodráhou do Postupimi ještě pořád nefunguje hladce. Ale autobusem to jde!“

To vyhrkl ještě v otevřených dveřích a dámám, jako obvykle když za námi zašel, podal kytici květin, lépe řečeno tři větévky jmelí a jeho skelně bledé plody, podle tradice, jak nás ujistil, anglické, leč živé stejně tak ve Walesu a až nahoru k Orkneyským ostrovům: „Prosím, vezměte na vědomí: That’s British Christmas!“

Když jsme se dotazovali, co by rád, opáčil Fonty: „Proč je člověku jednou sedmdesát?“ a pak vyjmenoval dopisy, mezi nimi onen Jacobimu, které všechny krouží kolem narozenin 30. prosince 1889 a kolem jejich dodatečných oficiálních oslav, jež se konaly hned na počátku nového roku, 4. ledna, v restauraci Anglický dům v Mouřenínově ulici.

Nezdržel se dlouho a nečinil si poznámky. Jen za čtení tu a tam kývl hlavou nebo zvedl obočí. Kromě dopisů jsme mu směli předložit některé novinové zprávy oslavující kopuletého starce, zprávy, jež — dokonce i chvalozpěv v listě Vossische — pročetl pouze letmo. Dál jeho zájem nesahal. Než z archivu odešel, poté co s námi prohodil pár slov — běželo o denní události, mezi nimi o krvavé nepokoje v Rumunsku —, ještě jednou přivedl řeč na ony narozeniny, co se oslavovaly před sto lety, vlastním, které se blížily, však hleděl vstříc nikoliv bez pochyb, téměř s bázní: „Nemusí to být. Opravdu to nemusí být!“

Proto odmítal oslavu, po jaké bažil Hoftaller. Nic nefungovalo, jak se zamýšlelo. Na stanici Friedrichstrasse, v jejíž restauraci Mitropa Hoftaller rezervoval stůl, žádné oslavy nevzešly. Sice se ti tři nebo čtyři mladíci, kteří se měli shromáždit kolem kopuletého jubilanta, dostavili přesně v udanou hodinu, leč čekat na sebe dal host, jemuž se ona pocta vzdávala.

Nejspíš to byli někteří z Prenzlavského vrchu, ten nebo onen. Zjevně mezi nimi nebyl ani jeden z těch, co se posléze, vzhledem k možnosti nahlížet do svazků, zaskvěli palcovými titulky. Od té doby se již leccos vyřídilo díky zapomínání, mnohé ještě dlouho žilo než podezřením; tehdy však se mohlo bezstarostně mluvit o tom, že Hoftaller pozval mladíky s talentem.

Výběr byl velký. A Fonty, jemuž vždy připadalo případné porovnávat rozmanitá vzcházející nadání s poety, kteří kdysi přednášeli své verše v lipském Herweghově klubu nebo v Tunelu nad Sprévou, Prenzlavské rád srovnával s Wolfsohnem, s Lepelem nebo s Heysem, obzvláště v pohledu zpět na revoluční doby; což byla pro něj pouhá píď, od doby předbřeznové k pondělním demonstracím. A ježto mladí poetové se starému pánovi nikdy nevysmívali coby vrtošivému Theovi Wuttkovi, nýbrž ho hluboce uctívali co Fontyho, bez námahy se jim dařilo jeho dobu zkracující chápání politiky a literatury zestručnit na články víry nebo na takový a makový žert; dílem jej vynášeli až k vznešenosti, dílem něžně ztitěrňovali do podoby miloučkého maskota. A ježto byl jakoby povznesen nad veškeré dobové dění, připadl mu úkol být prostředníkem mezi anarchisticky si vedoucími básníky a nepřestajně ustaranou státní bezpečností.

Můžeme se pouze domnívat, že za to, jak se po léta trpěly neklidné a mnohdy až příliš hlasité prenzlavské kruhy, vděčí se nejenom nevinnosti jejich výtvorů, ale i Fontymu, který posudky, zajisté věci znalými a — vzhledem ke své povaze — sarkastickými, jakož i vtipnými popisy různých osob plnil přání svého vednevnocistínu, a tak státu podezřelé génie zkracoval na střední délku. Děkovali mu za to. Mohl se považovat za ochránce. Leč copak nebylo nabíledni, že i on, ten milý maskot domněle konspirativních shromáždění, nemohl nebýt objektem znaleckého posuzování, a to z pohledu oněch mladých talentů? Taková zrcadlení si žádal systém založený na soustavných zpětných pojistkách a na profylaktickém pečování, systém, jemuž lidé jako Hoftaller byli zavázáni stále, dokonce po jeho zániku.

Hosté zklamaně čekali na čestného hosta. Vzmáhal se neklid. Představujeme si, jaké povstávaly znepokojené debaty. Hoftaller musel chlácholit.

„Co je s Fontym?“

„Nejspíš zabloudil v Tiergartenu.“

„Ten je přece vtělená přesnost.“

„Náš přítel určitě přijde. Přislíbil to.“

„Na toho můžem čekat ještě dlouho. Ten si užívá svobody na druhý straně a rozhazuje prachy na uvítanou.“

„Pro něj jsme už jen historie, tak jak ti jeho bráchové z Tunelu...“

„To bacha! Toho voděj na Západě po špacírech, nejspíš u Wannsee. K sedmdesátinám mu dávaj galavečer někde u Sandwerderu. A jeden z těch óbrzápaďáků má parádní řeč o nesmrtelnosti jako věci, co se pak zahazuje do koše...“

„Blbost! Jestli někdo řečňuje, tak Fonty, vykládá něco o Jenny Treibelový. Jak ta se svým klanem prožívá konec zdi. A co z toho komu plyne za zisk.“

„Anebo si ho podávaj z ruky do ruky, z jedný talkshow do druhý. Von přece hrozně rád žvaní. Toho jsme setřepali.“

„Já vám ho přivedu!“ řekl Hoftaller, nebo by to říci mohl. „Náš milej Fonty si bude muset ujasnit, kam patří, i o svejch narozeninách.“

Když to dořekl, zároveň tvrdě zaklepal klouby prstů na stolní desku a slíbil, že s odběhlíkem bude „vbrzku“ zpátky. Mladým talentům dal na sebe donést pokrm, sekanou a volská oka se smaženými bramborami, další pivo a — jakoby na útěchu — každému panáka nordhausenské žitné.

„No tak dobře, počkáme, dokud se už jednou nepřikýbluje.“

Poté se Hoftaller se svým vždy k výkonu povolání připraveným nosem vydal pátrat. Bez jakýchkoliv oklik vsedl na rychlodráhu do stanice Zoologická zahrada. A poněvadž západní část města zahrnul do své souřadnicové soustavy, nevystupoval už tak, jako kdyby se vydával do nepřátelské země, jakkoliv často Fontyho ujišťoval, že mu to otevření hranice míru, i když bylo nezbytné, působí žal. Dokonce nám řekl: „Jednou si člověk bude ještě přát, aby tu zas byl, ten ochrannej val.“

Tehdy, v čase, kdy světové události se valily jedna přes druhou, když se nejenom v Rumunsku, nýbrž, jakoby kvůli rovnováze, i u panamského kanálu střílelo ostrými, stanice Zoologická zahrada, zejména její předsálí, v nichž táhlo, až po Heinovo knihkupectví používala se porůznu co jedna veliká směnárna. Z jedné strany přicházely do výhodného oběhu po celých snopech východní peníze, na straně druhé se žádaly drobné obnosy v západních markách. Nestabilní kurz od deseti celých pěti desetin až po jedenáct marek východních za jednu marku západní osvěžoval obchodování, navíc když se nejeden obyvatel té poloviny města, která až donedávna byla neprodyšně uzavřena, na návštěvu poloviny druhé činil tu platbyschopným; musel vystačit s penězi přinejmenším na jedno kino a na jedno pivo poté.

A v houfu kupců a měnících se směňujících zákazníků v zimníku, s kloboukem, šálou a holí stál střídmý pozorovatel. Fonty bez hnutí tkvěl ve stále znovu se čeřícím platebním obcování a potěšeně se díval na to, co se mu tu bezplatně předvádělo. Předpokládal rozmanité kouzelnické triky, uprostřed změti hlasů viděl promlouvat prsty, byl svědkem chvatně konejšených vád. To handlířství a jeho mobilní zákazníci jej uváděli v úžas. Co vyslanci mnohanárodního státu možná byli zvěstovateli tlačenice větší. V cizích jazycích zdůrazňoval se kolísavý kurz oné plechové výprodejní měny, v měnících se hlasových polohách, tu šeptavě, tam s výslovností hlučnou. Poté zas převládala suchá, až příkře řízná berlínská hatmatilka. Leč nepředstoupil nikdo, kdo by nádražní haly prohlásil za chrám a vyklidil je.

Vedle německé marky byla poptávka po amerických dolarech a po švédských markách. Rubly se proměňovaly na fenikové částky. Fonty viděl, jak štíhlé i silné prsty hbitě odpočítávají do svazečků shromážděné bankovky. Všude používaly se kapesní kalkulačky. Kdosi měl klobouk, na jehož krempě visely tři bankovky cizí měny, upevněné tam kolíčky na prádlo. Viděl, jak mění majitele igelitové tašky, tlumoky a diplomatické kufříky zářící novotou, vše k prasknutí plné; někdy se tak stalo několikrát, jako kdyby se to dělo podle pravidel jakéhosi všude všemi tolerovaného rituálu. Tu jej někdo zezadu oslovil.

„Vaši mladí přátelé už na vás dobrou hodinu čekaj. Jsou těžce zklamaný, trpce zklamaný.“

„To může jít jen o nezvané hosty.“

„Mělo to být překvápko...“

„Teda když už se oslavuje, pak prosím podle toho, co kdo rád.“

„A kde? To jako třeba na stojáka, kde vypukne nějaká ta razie, než jeden vůbec mrkne, a se slavením je ámen?“

„Být v balíku, věděl bych kde.“

Takto donucen k pozvání hostitel u nejbližšího nabízejícího směnil něco východních bankovek za takových padesát marek západních. Leč teprve na prostranství před stanicí, kde se rovněž čile obchodovalo, Fonty řekl jméno lokálu, který vybral; nebyl na Kurfürstendammu ani na náměstí Savignyho, kulaté narozeniny Nesmrtelného a jeho pohrobka se měly slavit v lokále, který se svítícími písmeny ucházel o hosty docela blízko odtud, v sousedství sloního pavilonu zoologické zahrady, naproti stanici rychlodráhy, mezi obchodem s rozhlasovými přístroji a taneční kavárnou: „Sice si pořád ještě nemyslím, že mých sedmdesát je dostatečnou příležitostí, ovšem sto sedmdesát, to už něco znamená. Jenom neočekávejte, že snad u toho budu vystřihovat nějaký slavnostní grimasy.“

Tohle tedy Fonty rozuměl pod pojmem „něco tak trochu skotského“. U McDonaldů byl obvyklý provoz. Přesto našli šikmo naproti dlouhému pultu a šesti pokladnám stůl pro dva, od něhož bylo vidět do přilehlých místností. Obložili židle klobouky, Fonty tu svou dodatečně i holí. Hoftaller svou aktovku nepustil z ruky.

Před pokladnou číslo pět se zařadili do fronty a rychle jim bylo dospět k rozhodnutí, protože tázavý pohled pokladní, která měla tak jako veškerý personál u McDonaldů pod zelenou čepicí se štítkem zelenou kravatu k zelenobílé košili a která se — podle štítku se jménem nalevo nad srdcem — jmenovala Sarah Pichtová, požadoval objednávku, ihned.

Když si přečetl dobře čitelnou a cenami opatřenou nabídku, rozhodl se Fonty, protože Super Royal TS za pět západních marek devadesát pět byl pro něho příliš drahý, pro jeden cheeseburger a porci Chicken McNuggets. Hoftaller váhal mezi Evergreen Menue — hamburgerem Royal TS, střední porcí hranolků a středně velkým nápojovým osvěžením, to vše za pouhých sedm marek sedmdesát pět — a jedním jednoduchým McRibem, poté však dal přednost dvoupatrovému hamburgeru jménem BigMac, k tomu mléčný koktejl s jahodovou příchutí; Fonty si poručil papírový pohárek kokakoly. Své objednávky činil s jistotou takovou, jako kdyby byl McDonald odjakživa jeho kmenovým lokálem. Hoftallerovi, který posléze platil za oba, radil, aby si ještě objednal hranolky s hořčicovou omáčkou. Sám měl, když jednomu i druhému po pultě přistrčili podnos, k použití dvě omáčky — jedna se jmenovala Barbecue — a obě byly k Chicken McNuggets případné. Sarah Pichtová se usmívala vstříc sunoucímu se zákaznictvu.

Pak seděli a každý mlaskavě soukal do sebe své. Když se jeden potýkal s BigMacem, druhý právě své Chicken McNuggets znalecky nořil tu do jedné, tu do druhé omáčkové misky. Z hranolků si brali oba. Stále ještě jedli beze slova, a ač seděli naproti sobě, hleděli jeden i druhý kamsi za jednoho i druhého. Koly i mléčného koktejlu ubývalo. Samozřejmě slámky nebyly ze slámy, leč maso slibovalo, že je stoprocentně ze skotu, obalované nuggety pak z kuřete. Protože nevěděli kam s klobouky, nasadili si je na hlavy. Fontyho špacírka neboli vandrovní hůl visela na opěradle židle. Slyšeli sebe a jiné, jak jedí.

Procházející zákaznictvo, jež objednávalo a bralo s sebou, hodně mladistvého obecenstva, ale i devizoví obchodníci odnaproti vnášeli do provozu případný ruch; leč ti dva nebyli tu jedinými staršími ročníky neboli seniory, jak se na Západě říkává. Tu a tam postávali dosti již zanedbaní staří pánové a ženy z nádražního prostředí, ti se u McDonaldů ohřívali; a někdy padli dokonce na porci hranolků. Za tolika příchozích by tu byl mohl panovat rámus, leč ve všech prostorách všechno probíhalo tlumeně.

Fonty nevyčkal, dokud nespořádá svůj cheeseburger a Chicken McNuggets. Mezi jedním a druhým zakousnutím žvýkaje komentoval lokál: mosazné lustry nad výčepem, odcloněnou rychlokuchyni, o jejíž nabídce hovořily tabule s cenami — jeden FishMac za tři marky třicet. A na to na všechno Fonty poukázal, i na ona dvé břicha vybízivé firemní značky na zelené čapce se štítkem Sarah Pichtové, načež se vzápětí oním západnickým, v tento čas svět dobývajícím jménem dal vést od toho všeho zpět k tomu všemu před sebou.

Zatížen časovou tísní, již si sám pověsil na krk, začal Fonty historickými Macdonaldy a jejich úhlavními nepřáteli Campbellovými. Vyprávěl, jako kdyby byl býval u toho, o onom mrazivém únorovém ránu roku 1692, kdy se přes sto příslušníků Campbellova klanu, všichni v kiltech, vrhlo na dosud spící Macdonaldy a jejich klan téměř vyhladilo. A od tohoto glencoeského masakru dospěl k současným hospodářským impériím oněch dvou skotských velkorodin, jejichž jména si vštípila do mysli již celá zeměkoule: „Nebudete mi to věřit, Hoftallere. Po celém světě dneska žije rozptýlených hrubým odhadem tak třináct milionů Campbellů a buď jak buď dobré tři miliony Macdonaldů. To koprníte i vy...“

A už se ze zámku Armedale, z kmenového sídla onoho podniku obchodujícího s rychlým nasycením, vydal na cestu: putování po druhém břehu Tweedu do skotského Velkého rašeliniště. Za mlhy na setkání čarodějnic, ve stopách Marie Stuartovny, nabízel exkurze od jedné hradní zříceniny ke druhé. Každý klan dokázal nazvat jménem, kostky každého kiltu měl před očima do posledních barevných odstínů. Fonty měl v mysli už jen Skotsko. Proto když posbíral poslední drůbeží soustečka a zalil je zbytkem koly, přes větry bičovaná vřesoviště a kolem modročerných vodních jam, jejichž dna nebylo lze dohlédnout, dospěl ke spádným slokám oněch téměř nekonečných balad, jež Nesmrtelný z valné části předčítal v Tunelu nad Sprévou rovněž básnícím poručíkům a asesorům, svým tunelovým bratřím, verše, jež Fonty pojímal jako „moje tak trochu zaprášené balady“; a leckdy mluvil o „našich baladách“ jako o nějakém společném díle.

Na vražedný svár mezi Macdonaldy a Campbelly plynule navázala nepřestajná váda mezi bratry Douglasovými a králem Jakubem. Jako kdyby hledal vhodný rozjezd, citoval Fonty na začátek z jakubovských písní — „Jdou Duncanové, jdou Donaldové...“, — poté přešel do cyklu romancí o Marii Stuartovně — „Zámek Holyrood stojí pust a tich, jen noční vítr hvízdá mu v cimbuřích...“ —, poté se probloudil cyklem o krásné Rosamundě — „Hrad Woodstock je stavba prastará z krále Alfréda časů...“ —, náhle se octl u ševců v Selkirku, poté opět v melroském opatství, načež ještě jednou zaříkal na scénu Phersonovy, Kenzieovy, Leanovy a Menzieovy z jakubovských písní — „A Jack a Tom a Bobby jdou a modrý květ mají za klopou...“ Pak však, poté co jej to krásné děvče z Invernessu dovedlo do krvavé bažiny v Drummossie a hrabě Bothwell zabil krále, Fonty najednou strnul, jako kdyby na něj někdo zavolal. Postavil se do pozoru, smekl klobouk, držel jej po boku, levicí všechny krabičky, misky od omáček a papírový pohár i se slámkou odsunul stranou, nabral dech a jasným hlasem, který, ač tu a tam se zachvěl, potřel veškerý hluk, přednesl svého „Archibalda Douglase“. Jedna sloka šla za druhou. Rým lnul k rýmu. Od proslulého úvodu — „Já nesl to břímě sedm let a dál už je neunesu...“ — přes prosbu starého hraběte — „Králi Jakube, hleď na mne milostivě...“ — a královo příkré odmítnutí — „Některý Douglas mně tváří v tvář v tu chvíli byl by ztracen...“ — až k onomu smířlivému, srdce stále ještě dojímajícímu, i když dějiny padělajícímu pohledu do budoucna — „Na kůň, vzhůru do Linlithgow, ty pojedeš po mém boku! Tam budem jak kdysi pospolu; kolik je tomu už roků...“ —, odříkal celou tu baladu, jež nechybí téměř v žádné učebnici, třiatřicet slok, a ani jednou se nepřeřekl, ani jednou se nezakoktal, s důrazem. Dokonce onen dramatický vrchol — „A tas svůj meč a dobře miř a dej, ať zemřu tu...“ — obdařil strhující jímavostí. Přesto tady nedeklamoval herec, ne, to promlouval přímo Nesmrtelný.

Nebylo divu, že provoz u všech stolů utichl. Nikdo se neodvažoval již kousnout do svého cheeseburgeru, do svého BigMaca. Potlesk byl Fontymu odměnou. Aplaudovali mladí i staří. Pokladní Sarah Pichtová hlaholila od pultu: „To byla třída! To byla absolutní třída!“

Jeho přednes tak všechny nadchl, že se dvě uječená děvčata, která seděla poblíž, vymrštila, přicupitala, objala ho a pocelovala, jako kdyby se právě pominula. A jeden plešatec napuchlý pivem, nacpaný do kůže pobité nejedním nýtem, zvedl si Fontyho na ramena: „To teda byl gól, dědo!“

Personál a kmenové zákaznictvo byly bez sebe úžasem; něco takového se u McDonaldů ještě nikdy neudálo.

My z archivu jsme tak užaslí nebyli. Už léta Fonty, někdy na přání, častěji nežádán, přednášel „své“ balady, také příležitostné básně, jako třeba poemu k Menzelovým sedmdesátým narozeninám, „Na schodišti v Sanssouci“, nebo jen krátká věnování určená Wolfsohnovi, Zöllnerovi, Heysovi. Dodnes nezapomenutelným je pro starší mezi námi jedno pozdně podzimní pošmourné odpoledne, anno 61, kdy jsme se cítili chráněni před třídním nepřítelem opatřeními podél hranice našeho státu, jež se ukázala jako žel nezbytná, leč stejně tak jsme si připadali uvězněni. Přibližně v oné době, mohlo to být v listopadu, Fonty nyní zdlouhavými oklikami zašel na návštěvu a snažil se nás zkonejšit pozdní baladou „John Maynard“, kde jde o hořící loď na Erijském jezeře: „A zaznívá nářek: ‚Kde jsme to?‘ A do Buffalo ještě patnácte minut.“

Je možné, že nám tenkrát, to byl vedoucím archivu ještě dr. Schobess, ten spásný a hrdinný kormidelníkův čin — „...plameny šlehají, požár dýmá, leč pevně ten smělec kormidlo třímá...“ — vnukal naději na lepší časy, na svobodnější slovo, na polevující tlaky; buď jak buď se mu zdařilo poněkud nás povzbudit. A tak jako Fonty prozářil světlem socialistickou všednost, nejinak svým vystoupením o hojně slokách pozvedl náladu u McDonaldů. Dokonce ani Hoftaller nešetřil potleskem.

Poté jeden i druhý seděli každý ještě ohrazen pouze pro sebe. Zákaznictvo odcházelo, zákaznictvo přicházelo. Fonty měl poznovu klobouk na hlavě. Ježto papírové pohárky byly prázdné, Hoftaller donesl další kolu a pro sebe mléčný koktejl, tentokrát s příchutí vanilkovou. U pultu se mezitím vystřídal personál, už tu nebyla Sarah Pichtová. Spoře usrkávali a přitom myšlenkám dali chvátat po schodech dolů. Když se konečně opět sebral, řekl Fonty: „Tuhletu baladu jsem jednou četl v Tunelu, tenkrát měla dost úspěch, ale jiný název, ‚Zapuzený‘.“

Hoftaller si vybavoval: „To bylo dva roky po vašem prvním londýnským pobytu, kterej jsme podpořili. Dlouho po revolučních rejdech. Abych byl úplně přesnej, bylo to 3. prosince 1854. To už jsme vás znova přijali do Centrálního úřadu. Nebylo jednoduchý schrastit zkrachovalýmu apatykáři nějakou existenci. Pochopitelně to celý požehnal Merckel. Nějaký sledování, to u vás už na nic nebylo. Poslední osmačtyřicátnický tlachy vyhnal revolucionářovi z hlavy přítel Lepel. Pán byl šlechtic, jako většina brášků z Tunelu, liberální, přesto ale s vědomím, jakýho je stavu. Buď jak buď si ten přívětivej panskej synek nepřipustil už k tělu žádný herweghiády. Tak jste se ocitl vy mezi Prusy! A těm se líbily ty šikovný rýmovačky tý dojemný story — ‚Hrabě Douglas sáhl po uzdě a s králem držel krok...‘—, co ji dokážete, jak se jeden doslýchá, pořád ještě odříkat bez jedinýho zadrhnutí. Smekám před váma, Fonty, smekám před váma! To ale nebyl váš první úspěch na všelijakejch těch nedělních sešlostech v tabáčnickejch a kafovejch špeluňkách. Ten váš styl se líbil už předtím. Postupně se dočkala potlesku celá spousta pruskejch trháků, ‚Starý Derffling‘, ‚Starý Zieten‘, ‚Seydlitz‘, ‚Schwerin‘ a ‚Keith‘, ty ovace se dostaly až do protokolů. Jenže v takzvaný době předbřeznový jste i kolikrát propad. Rozhodně dokud jste se učil u Herwegha, kterýho jsme ostatně sledovali. Ty vaše překlady anglickejch dělnickejch básníků, no neúspěch na celý čáře! Například ‚Pijan‘, co jste ho recitoval v Tunelu 30. června 43. Asi jste chtěl vzburcovat přítele Lepela a veškerou tu veršující šlechtu. Portrét uchlastanýho proletáře. To se vůbec neslyšelo rádo. Ani ‚Zajatcův sen‘ ne: ‚Lid je chudý! Proč? Proč vysoký páni proplýtvaj všechno, co lid vůbec má?‘ Trapný, Fonty, furt mi zní ještě v uších, ta vaše okatě holá sociální obžaloba. Já byl na stopě nejenom objektu Herweghovi, ale, a to můj životopisec podle svýho názoru nebyl povinnej zmiňovat, i Herweghovým epigonům, mezi nima jistýmu dvaadvacetiletýmu Fantovi, kterej ještě neměl za sebou lékárnickou zkoušku, ale už v Lipsku a jinde pilně konspiroval proti vrchnosti. Tak co, mám vám pomoct? ‚Leč zdi mají uši přec, a kdos ty, není věc jistá, a už bych byl ztracenec, slyšet mě policista...‘ To bylo ve dvaačtyřicátým. Wolfsohn, Max Müller, Blum, Jellinek, tak se jmenovali kamarádi, co vás poslouchali; když vám hořela půda pod nohama, všechny jste je vyměnil za Lepela. A ten vás pak uvedl do reakcionářskýho Tunelu. Nacionálně liberální, tak si říkali pánové Merckel a Kugler. Dávali si jména samá vznešenost, ještě teď se směju! Xenofon a Aristofanes, Petrarca samozřejmě. Přítel Lepel byl Schenkendorf. Vám, spolkaři málem od narození, přilepili Lafontaina, to se zrovna nabízelo, skoro až moc. A o mně, kterýho tam spíš propašoval než uvedl arcireakční redaktor listu Kreuzzeitung, veličina dávno už zapomenutá jménem Hesekiel, o mně, spíš pasivním milovníkovi literatury, měli za to, že ho uctí jménem jednoho skrznaskrz už mrtvýho pisálka divadelních kusů v ruskejch službách. Proč ne? Jeho komedie nejsou vůbec špatný. Mimochodem narodil jsem se, když tenkrát nějakej student probodl Kotzebua. Nebejt tenkrát tý vraždy, nejspíš se nenarodily Karlovarský usnesení, nekonaly se procesy s demagogama, nekonalo se co já vím co ještě. ‚Pole širé,‘ jak říkávala vaše Briestka. Ale v zásadě vás bráškové v Tunelu rádi viděli, vzdor těm proletářskejm veršíkům. Nezrýmoval to snad trefně mladej Heyse, a ten vás nějak obdivoval? ‚No to je básník! Věděl jsem; mlčme už, slovo má Lafontaine.‘“

Fonty se usmál nad zbytkem koly, ale do toho veselého zdání se mísil nádech žlučovitosti. Zcela v přítomnosti a zcela v minulosti řekl: „Ano, Hoftallere, jako Tallhover jste byl skvostný. I kdybyste byl nepoukázal na Kotzebua, upamatuji se dodnes na vaše rozmanité darebačinky. Nenacházím pohříchu v paměti, a že je jinak dobře utříděna, že byste byl cokoliv, a třeba i jen svá policejní hlášení, četl z listu v podobě rýmované. Menzel, jejž jsme nazývali Rubensem, přece navzdory tabákovému dýmu a blikavému světlu svíček vrhl na papír nejednu skicu, a tak zvěčnil několik mezitím úplně zapomenutých veršovánek, vy však jste se nám žel nezachoval na jediné stránce. Možná však, že vám podobné z takových skicářů vytřídili. Zamést stopy. Nepřestat být vskrytu. Ponořit se pod hladinu, naveskrz vaše metoda.“

Hoftaller seděl za prázdným pohárem, třeba však vychutnával zbytek vanilkové příchuti. Znovu a znovu měl za to, že si musí utřít ústa dalším papírovým ubrouskem. Když Fonty navázal na to, co řekl předtím, a upomínal jej na oběti lipského Herweghova klubu — „Copak jste se nepostaral, aby Hermanna Jellinka a Roberta Bluma posléze zastřelili?“ —, předstíral slámkou zbytky mléčného koktejlu a nakonec vyhrkl: „Prázdný! Absolutně prázdný! Ale vy se mejlíte, Fonty, strašně přeháníte. Já nejsem žádnej krvelačnej pes. Šlo mi jedině o bezpečnost. Můj životopisec to dosvědčuje. Politiku dělali jiní, tenkrát jako dnes. Dost často to byla politika, co se nám zajídala, ať už ji měl na povel Manteuffel, nebo za panování našich vedoucích soudruhů. Zvláště v konečný fázi: ta byla bezhlavá. Co všechno jsme nezkusili, abysme náš stát dělníků a rolníků uchránili od hrozícího rozpadu. Před chvílí jsme si prohlíželi výsledek našich snah, kterej destabilizoval třídního nepřítele. Něco takovýho se vám ovšem zamlouvá: prej kutálkové zední! Jak se nám tenkrát líbila ta instituce na hejčkání malejch talentů, Tunel nad Sprévou! Proslulí literáti, takovej Storm nebo Keller, s něčím takovým nechtěli mít nic společnýho. Co tam znělo za básně, říkalo se jim tu hobliny, bylo zhola nevinný. Dokonce ten váš začátečnickej nářez z Herwegha se sociálněkritickým tremolem a revolučního střihu à la předbřeznová doba tenkrát ani nestál za hlášení. V zásadě to tam byl pro vás docela dobrej úkryt, bejt oddanej jen a jen umění, politicky zneškodněnej. To mi připomíná prenzlavskou scénu. I todleto sraziště poetů se projevilo jako užitečná konzervační a profylaktická instituce a bez šlechty a bez prušáctví, naopak, jako typickej produkt naší beztřídní společnosti.“

Fonty mlčel. Vyjma stářím podmíněné znavenosti nebylo na něm nic znát. I Hoftaller teď mlčel. Ani na něm nebylo nic poznat vyjma mnohem delší než stoleté bedlivosti. A protože jeden i druhý patřili k devatenáctému ročníku, Fonty docela nedávno Hoftallerovi k sedmdesátce demonstroval dárek, jejž už Tallhoverův životopisec dávno dokládal jako případný, a tak vlastně předtím už navrhl: jubilantovi se líbil ten mnohadílný hlavolam, původní západní výrobek, jehož námětem bylo benzinové velkočerpadlo se vším, co k němu patří; kdybychom jej přesadili o sto let nazpět, složený by mohl docela dobře znázorňovat pruské cvičiště, tempelhofské pole, taktéž se vším, co k němu patřilo; tak nadčasově Hoftaller 23. března vešel mezi sedmdesátníky. Fonty onen čerpadlový hlavolam opožděně zakoupil za tehdy obvyklé peníze na uvítanou v oddělení hraček obchodního domu KaDeWe a dodatečně předal svému letitému již vednevnocistínu.

Protože teď už seděli proti sobě beze slova a nasucho, Hoftaller donesl třetí kolu a znovu jeden mléčný koktejl; tento sliboval příchuť čokoládovou. Žertovně pozvedli papírové pohárky a postavili se do pozoru. Fonty řekl: „Tak je to sakra správně! Chtěli jsme si přece přiťuknout, i když mi pořád ještě do slavení není. Která sedmdesátka to vlastně má být?“

Současné narozeniny měly vrchol už za sebou. Spíše jaksi mimochodem Fonty zaujal odstup: „Dneska ráno ta delší snídaně u sektu Červená karkulka, to úplně stačilo vzhledem k mému chybějícímu smyslu pro slavnostnost. Kromě toho Meta pořád ještě churaví, vzdor léčení v Thale...“ Teprve Hoftallerovo přemostění — „No slavit budeme přece ten velký vzmach 4. ledna, kdy noviny Vossische Zeitung pořádaly dozvuky slavnosti“ — mu umožnilo okamžitě změnit oděv i jeviště. McDonaldovi a jejich zákaznictvo nabyli neostrých obrysů a vytratili se kamsi do daleka.

Tu událost arci vypravoval dvorní hostinský. Na zvacích kartičkách byla uvedena Literární společnost a přátelé Nesmrtelného — Brahm, Stephany, Schlenther; co dlouholetá existenční opora literárního kritika v Královské činohře — rohové místo číslo 23 — chtěly se Vossische projevit jako štědré. Pozván byl celý Berlín.

Leč Fonty se pozastavoval nad náklady: pro něj je to celé štěstím pochybným. Počet jeho odpůrců se zdvojnásobil, ztrojnásobil. Těch více než čtyři sta pozvaných se soustředilo na konzumování drahých pokrmů a ještě daleko dražších vín. Kam jen člověk pohlédl, všude se vystavovaly na odiv hrudi plné řádů a soupravy šperků. A nad tím vším plul vzdouvající se a opadající rámus, směsice to štěbetání a afektovaného chvástání. Celé to bylo kolosálně kožené a naduté. „Nic není směšnější než recepce!“ A když ke konci toho masového sycení recitoval se jeho „Archibald Douglas“, většina hostů předčasným potleskem prozradila svou neznalost díla. Člověk by se byl nejradši neviděl.

„Rozhodně co do publika byl před chvílí McDonald lepší než tenkrát Anglický dům!“ vyhrkl Fonty. „Ale co tu budu vykládat. Vaše veleurozená Naslouchavost a nejponíženěji špiclující Milost byla přece při tom, ať už pozvána, nebo nezvána. Vrhaje nejmilostivější stín pán vždy mohl postřehnout, s jakými rozpaky jsem za recitování zíral na osamoceně roztroušené ředkvičky na svém talíři, jako kdyby mi na talíř spadlo ptačí lejno. Bylo to celé blamáž! Byl bych měl to pozvání odmítnout, když se mě Stephany dotazoval, přívětivě jako vždy. Byl bych měl říci ne a ‚Děkuju hezky‘, tak jako má rodina, ale i Meta, ti při tom nebyli, údajně kvůli tomu, že neměli řádné oblečení, možná však i proto, že má milá žena měla zase už starost, že se ve vznešené společnosti neumím řádně chovat a třeba řeknu něco nevhodného a člověk se bude muset červenat. Odepsal jsem tedy Stephanymu: ‚Musím Vám líčit, co jsou ženské? Ty moje mají smrtelný strach, že bych se mohl blamovat. Žádná žena se tohohle strachu nikdy nezbaví; příčina je dojista v nás...‘“

Fonty upřeně hleděl na misky doprázdna vyjedené, jako kdyby uprostřed každé z nich pořád ještě spočívala osamělá ředkvička ze 4. ledna 1890. V roce mladého císaře, který jak byl od počátku vtělená říznost, tak dal kancléři vyhazov. A v roce před triumfem Svobodné scény, jejíž intendantuře Nesmrtelný doporučil jednu hru, Hauptmannovu prvotinu „Před východem slunce“: „Tak co, Tallhovere, už nám to došlo? Na konci října v devětaosmdesátém? V Lessingově divadle, premiéra. Napsal jsem do Vossische dost nadšeně a rovnou dvakrát za sebou. A hned zas byla Emílie bez sebe strachy, že bych mohl, co se týká kapitána a té jeho černé realistické tlupy, zajít příliš daleko. Že prý se tu nepřípadně angažuju, řekl jste. Buď jak buď jste ani vy nedokázal zadržet toho dokonale frází zbaveného Ibsena. A když pak Německé divadlo přišlo s ‚Tkalci‘ a v přízemí seděl Liebknecht a další socani, bylo utrum s Bismarckovými zákony proti socialistům; což z lidí vašeho ražení nezaměstnané věru neudělalo. Čmuchání nebralo konce. A nevymřelo dodnes. Možná má předplatné navěky. Smekám před vámi, Tallhovere! Smekám před vámi, Hoftallere!“

Fontyho vednevnocistín upřeně hleděl na prázdné misky, na papírové pohárky a na zmačkané papírové ubrousky, jako kdyby mezi nimi leželo to zmačkané divadelní návěští, co oznamovalo premiéru Hautpmannových „Tkalců“. To bylo tehdy víc než jenom skandál. Tolik nedodržované bezpečnosti. Tolik ignorovaných zákazů a v parlamentu ztroskotavších převratných návrhů, tolik písemných podání a příliš brzkých informací za dob císařství až Státní bezpečnosti, co jich nikdo nedbal. Marnosti přehojně.

„Jdeme!“ zahlaholil Hoftaller. „V Mitropě pořád ještě čekají naši mladý poetové.“

„Skoro si nemyslím, že bych měl na další tlachání.“

„No snad nehodíte ručník do ringu?“

„Už žádné slavnostnosti. Má potřeba je tu nasycena!“

„Ale ale. Přece nebudete utíkat před takovou docela malou oslavou, něco jako příkrm.“

„A když řeknu ne?“

„Já bych vám to neradil.“

Fonty zvolna vstal, jako kdyby mu bránilo nějaké niterné váhání, a řekl: „Mimochodem rád bych věděl, na čí výplatní listině budete, až ten náš stát dělníků a rolníků už bude existovat jen jako konkurzní podstata?“ Pak vzdychl a opřel se o špacírku: „Ono to nemá a nemá konce, to je fakt. Proč se člověk musí dožít sedmdesátky!“

Zanechali po sobě něco odpadků, když jeden i druhý mezi plně obsazenými stoly zamířili k východu. Najednou se Fonty zastavil, jako kdyby na něj někdo zavolal. Poblíž pultu se šesti pokladnami a pokladními v zelených čepicích uviděl ženu svého věku; dívala se na něj a při tom neustále mhouřila pravé oko, jako kdyby na něj hodlala zamrkat. Své pomníkově šedé vlasy měla zapletené po obou stranách do Markétčiných copů a uvázané na poněkud zmačkané kličky ve tvaru vrtule, jednu červenou, druhou modrou. Copy odstávaly. Na hubeném krku měla dvojitě spletený řetěz z usušených šípků. Byla zachumlaná do přikrývky, v níž byly vystřiženy otvory pro paže. Rukavice byly samá díra. Nohy vězely v dřevácích. Zpola plný vak jí po boku nevypovídal nic o svém neskladném obsahu. Kožený opasek, jehož přezka prokazovala původ pásu v Rudé armádě, držel přikrývku pohromadě. A oběma rukavicemi, jejichž děrami dovedně uváděla v pohyb prsty, uchopila jeden BigMac; vzhledem k chybějícím zubům jí činil námahu. Leč zatímco se zakusovala do sousta a poté žmoulavě žvýkala, oko jí nepřestajně mžouralo, dokud na ni Fonty posléze nezamrkal, několikrát.

Určitě mu připadala známá. Jedna z jeho bab kořenářek, třeba Buschka ze „Stechlina“ nebo Matka Jeschková z „Pod hrušní“. Ne, hádali jsme na Mařku Hopsalku z „Před bouří“. Ta by dovedla takto mrkat.

Hoftaller jej táhl k východu: „Tak a jde se, Fonty. McDonalda máme už víc než plnej žaludek.“

Venku nesly se poryvy větru. Ke stanici na druhé straně ulice to nebylo daleko. Jak šli, znovu z nich zvolna byla dvojice. Oba pláště znovu stkané vjedno. Z pohledu zezadu působili svorným dojmem. A souladně se opírali proti větru ze severozápadu.