Günter Grass
Při loupání cibule

Z německého originálu Beim Häuten der Zwiebel, vydaného nakladatelstvím Steidl v Göttingenu roku 2006, přeložil a Poznámku překladatele napsal Jiří Stromšík

K vydání připravila Jitka Uhdeová

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

Kresba na obálce Günter Grass

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2024 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 2007)

Die Übersetzung dieses Werkes wurde vom Goethe-Institut gefördert aus Mitteln des Auswärtigen Amtes

Překlad této knihy podpořil Goethe-Institut z prostředků Ministerstva zahraničních věcí Spolkové republiky Německo

Günter Grass: Beim Häuten der Zwiebel

© Steidl Verlag, Göttingen 2006

© Günter und Ute Grass Stiftung, Lübeck

Translation © Jiří Stromšík, 2007

© Atlantis®, 2007

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 978-80-7108-294-1 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-388-7 (ePub)

JMENOVAL SE TOMY NEDĚLÁME

Přistihl jsem se, jak listuji pozpátku, a sledoval jsem, jak přeskakuji stránky a tam, kde zejí slepá místa, čmárám ornamenty a panáčky. Rychle odvyprávěné vedlejší věci, které měly odvádět od hlavních, šly od ruky a vzápětí byly začerňovány: Pryč s tím!

Teď scházejí klouby dění, jež nikdo nezadržel, jehož průběh se nedal vrátit zpátky a jehož stopu nemůže vymazat žádná guma. A přesto se nemusí loupat cibule ani zpovídat jiná dosažitelná pomůcka, když jde o to, rozpomenout se na fatální krok patnáctiletého žáka v uniformě. Jisto je, že jsem se ke službě ve zbrani přihlásil dobrovolně. Kdy? Proč?

Protože neznám datum a nevzpomínám si ani na tehdejší již proměnlivé počasí, ani nedovedu vyjmenovat, co se dělo současně mezi Ledovým mořem a Kavkazem, jakož i na ostatních frontách, skládají se do vět prozatím pouze odhadované okolnosti, jež mé rozhodnutí živily, podněcovaly a nakonec navedly na úřední cestu. Těm nejsou dovoleny žádné polehčující přívlastky. Můj čin se nedá ztitěrnit na mladistvou hloupost. Neseděl mi za krkem žádný nátlak shora. Žádná vina, do níž bych se byl vemlouval, třeba pochyby o Vůdcově neomylnosti, netoužila po tom, aby byla odčiněna dobrovolnickou horlivostí.

Stalo se to, když jsem sloužil jako pomocník protiletecké obrany, což nebyla služba dobrovolná, ale prožívaná jako osvobození, jelikož znamenala konec školní všednodennosti, a při mírném stupni drilu přijímaná bez odporu.

Takto jsme to viděli my chlapci. V uniformě jsme přitahovali pohledy. V prudké pubertě jsme posilovali „domácí frontu“. Domovem se nám stala baterie v Kaiserhafenu. Na východ byl výhled na nížinu až k rameni Visly, na západě se tyčily přístavní jeřáby, obilní sila a vzdálené věže města. Zpočátku se ještě objevovaly pokusy pokračovat ve školní výuce, ale vzhledem k příliš častým výpadkům kvůli bojovým cvičením se učitelé, většinou chatrného zdraví, protože staří, zříkali namáhavé cesty po písku až k naší baterii.

Konečně jsme byli bráni vážně. Šest hlavní kanonu se muselo pomocí povelového zařízení zaměřit na cíl. Po účelném zácviku na vojenské technice jsme mohli být užiteční a — pokud by k tomu mělo dojít — chránit město a přístav před teroristickými útoky nepřítele: při cvičném poplachu našel každý během několika vteřin své palebné postavení.

Naše kanony ráže 8.8 byly ovšem nasazeny jen dvakrát nebo třikrát, když bylo v nočním vzdušném prostoru zpozorováno několik nepřátelských bombardérů a soustředěné kužele světlometů je zachytily jako cílové objekty. Vypadalo to slavnostně a krásně. Ale masové nálety, takzvané ohnivé bouře, jaké postihly Kolín nad Rýnem, Hamburk, Berlín nebo města v Porúří a o nichž se šířily jen neurčité zprávy, jsme nezažili. Žádné škody, které by stály za řeč. Poblíž Schichauových loděnic, na Fuchswallu byly zasaženy dva domy, mrtvých nebylo mnoho. Ale byli jsme hrdí na sestřelení jednoho čtyřmotorového bombardéru Lancaster, i když nebylo připsáno naší baterii, nýbrž baterii Zigankenberg, umístěné na jižním okraji města. Členové posádky, jak se proslýchalo, spálení skoro na uhel, měli být Kanaďani.

Zpravidla však byla služba nudná, byť jinak nudná než škola. Zvlášť otravné pro nás byly noční stráže a instruktáže o balistice, které se nekonečně táhly v zatuchlém výukovém baráku. Při tom se šířila nuda, svádějící k recidivám školáckého chování. Vymýšleli jsme si historky o děvčatech a vyblbli se s nimi. Tak ubíhaly dny.

Každý druhý víkend bylo volno. Směli jsme domů, jak se říkalo, „za mámou“. A hroty mé natěšenosti na návštěvu pokaždé otupila stísněnost dvoupokojového bytu.

Proti tomu nepomohl žádný vanilkový pudink s drcenými mandlemi, jehož přísady otec, rodinný kuchař z vášně, uždiboval ze sporých dodávek a uchovával pro slavnostní příležitosti. Speciálně pro mne vždy polil pudink vyklopený z formy čokoládovou polevou a postavil jej na uvítanou na stůl prostřený speciálně pro syna.

Ale proti stísněnosti nepomáhaly žádné sladkosti. Vadilo mi všechno, například že v našem bytě chyběla koupelna a záchod. V baterii Kaiserhafen byly aspoň sprchy a opodál latríny pro mužstvo. Seděli jsme tam na „bombardovacím trámku“ vedle sebe jako na hřadě. Každý kálel vedle každého. To mi nevadilo.

Doma mi ale záchod v mezipatře, užívaný čtyřmi partajemi, připadal víc a víc trapný až odporný, protože byl stále zasviněný od sousedovic dětí nebo obsazený, když ho člověk potřeboval. Smradlavá kobka, jejíž stěny pomazaly čísi prsty.

Ten záchod venku jsem tajil před jinými jako hanbu, a proto jsem k sobě nikdy nepozval žádného ze spolužáků, pro něž byla doma samozřejmostí koupací vana a exkluzivní toaleta. Jen Egon Heinert, kterému v Luisenstraße také smrděl záchod na chodbě, k nám občas zašel a půjčoval mi knížky.

Ta dvoupokojová díra. Past původu. Všechno tam víkendového navrátilce stísňovalo. Dokonce ani matčina dlaň nemohla odhladit synovy strasti. I když už nemusel zalézat do postele v rodičovské ložnici, kde navíc spala sestra, byl přesto i v obývacím pokoji, kde na něj čekal gauč ustlaný na noc, nadále svědkem manželského soužití, jež se konalo pravidelně ze soboty na neděli. Slyšel jsem, nebo se domníval slyšet to, co jsem míval v uchu, byť tlumeně, od dětství, a co mi tudíž vězelo v hlavě jako monstrózní rituál: uvozovací šepot, mlaskavé zvuky, vrzající postel, vzdychající matrace z koňských žíní, funění, sténání, všechny zvuky, které jsou vlastní pohlavnímu styku a prožívány za tmy se zvlášť hluboko vrývají do paměti.

Jako dítě jsem to hemžení, na dosah blízké, zvědavě poslouchal, nemaje dlouho ponětí, oč jde. Teď ale pomocníku protiletecké obrany, přes den uniformovanému, připadalo nesnesitelné, co slyší v pyžamu, když se otec, jakmile je syn na dovolence, sápe na matku.

Přitom není jisté, jestli to spolu dělali, když syn ležel a bděl v doslechu na gauči. Spíš lze předpokládat, že rodiče na dovolenkáře brali ohled a nechali se být. O spánek mě připravovalo už jen očekávání zvuků, jejichž sled bez variací byl jako předepsaný.

Potmě jsem měl zcela zřetelně před očima všechny možné varianty manželského kopulování. A v tom filmu, který se dal kdykoli pouštět, se vždy obětovala matka: ona se podvolila, připustila, držela až do vyčerpání.

Nenávist maminčina mazlíčka k otci, toto podprahové potýkání, jež určovalo již děj řeckých tragédií a podněcovalo k vciťování a výmluvnosti doktora duší Freuda a jeho žáky, patrně u mne bylo ne snad příčinou, ale dodatečným popudem k tomu, abych se snažil dostat ven, kamkoliv.

Sondovaly se únikové cesty. Všechny vedly jedním směrem. Jen pryč odsud, na frontu, na některou z mnoha front, co nejrychleji.

Vyhledával jsem spory s otcem. Ty se buď nedaly vyvolat vůbec, nebo jen pomocí masivních výčitek, protože on jako mírumilovný otec rodiny vždy rychle povolil: měl stálou potřebu harmonie. Jemu, zploditeli, se pořád skvělo na rtech přání ve prospěch dětí: „Vy to jednou musíte mít lepší...“ — „Vy to jednou určitě budete mít lepší než my...“

Ať jsem se sebevíc snažil vymodelovat z něho strašáka, otec se na poddajný objekt nenávisti nehodil. Viděno jeho světle modrýma očima, patrně jsem mu připadal cizí, jako bych se byl vyklubal z kukaččího vejce. Moje malá sestřička k němu něžně lnula, a snad tím trochu zmírňovala bratrovu tvrdost.

A matka? Často sedávala u klavíru, ale nehrála. Bývala unavená z obchodu se stále omezenější nabídkou zboží. Anebo stejně jako otec a sestra trpěla krátkou přítomností syna a bratra, který předstíral zvlášť velkou schopnost trpět.

Přesto však mi nemůže nesnesitelný dvoupokojový byt a záchod pro čtyři rodiny v mezipatře sloužit jako jediná příčina a popud k tomu, že jsem se jednoho neurčitého dne přihlásil jako dobrovolník. Moji kamarádi ze školy vyrostli v pětipokojových bytech s koupelnou a toaletou, v níž byly role toaletního papíru, a ne jako u nás noviny natrhané na čtverečky. Někteří dokonce bydleli v procovských vilách na Uphagenwegu a podél Hindenburgallee, měli vlastní pokoje, a přesto toužili být daleko a venku na frontě. Stejně jako já chtěli sami sebe zažít, jak neohroženě vzdorují nebezpečí, potápějí loď za lodí, odrovnávají celé řady tanků nebo v messerschmittech sundávají z oblohy jeden teroristický bombardér nepřítele za druhým.

Jenže po Stalingradu to šlo se situací na frontě všude z kopce. Kdo ji sledoval, jako třeba můj strýček Friedel, pomocí barevných špendlíků na zvlášť zvětšených a tvrdým papírem podlepených mapách, měl co dělat, aby s ní na východě i v severní Africe udržel krok. Aspoň že spojenecké Japonsko mohlo hlásit úspěchy v námořních bitvách a při ofenzivě v Barmě. A naše ponorky čas od času krmily zvláštní hlášení počty potopených nepřátelských lodí s přesnými údaji o úhrnných BRT. V Atlantiku a v blízkosti Ledového moře napadaly ve smečkách konvoje.

Nebylo filmového týdeníku, aby mi obrazně nepředstavil úspěšný návrat ponorek. A protože se dovolenkáři, jenž po kině ještě dlouho ležel beze spánku na gauči v obývacím pokoji, bez námahy dařilo přenést se do některého z těch sedmsetpadesátitunových plavidel, viděl jsem se, jak za bouřlivého moře coby poddůstojník hlídkuji ve věži: v nepromokavém oděvu, zaléván vodní tříští, dalekohled zaměřený na tancující horizont.

V předbíhavé horlivosti si budoucí válečný dobrovolník přál vítězné operace proti nepříteli a po přestálých nebezpečenstvích — nepřítel nešetřil podvodními bombami — návrat do jednoho z bunkrů pro ponorky na francouzském pobřeží Atlantiku. V řadách mužstva stojí vedle vousatého kapitánporučíka pod praporky signalizujícími právě potopené lodi. Posádka považovaná již za ztracenou je vítána svižnými pochody námořnické kapely přesně podle obrazových záběrů, v nichž náruživý návštěvník kina stále znovu vídal šťastný návrat svých hrdinů; chyběly pohyblivé obrázky všech těch ponorek, které se někde potopily včetně mužstva.

Ne, takovou víru v hrdiny do mě nenalily noviny — rodiče neměli předplacen neochvějný Vorposten, ale v rámci možností věcné Neueste Nachrichten —, to spíš filmové týdeníky mě zásobovaly černobíle přikrašlovanými pravdami, jimž jsem bez nejmenších pochyb věřil.

Týdeník běžel vždy před kulturním a hlavním filmem. V langfuhrském biografu nebo ve staroměstském kinopaláci Ufa v Elisabethkirchengasse jsem viděl Německo obklíčené nepřáteli, nyní v obranných bojích, jež se hrdinně sváděly na nekonečných stepích Ruska, v žhoucím písku libyjské pouště, na ochranném Atlantickém valu a ponorkami na všech světových mořích, navíc na „domácí frontě“, kde ženy soustružily granáty a muži montovali tanky. Hráz proti rudé záplavě. Národ v osudovém zápase. Pevnost Evropa, vzdorující moci angloamerického imperialismu; zajisté za těžkých ztrát, neboť v Danziger Neueste Nachrichten den ode dne přibývalo oznámení, která v černém rámečku, ozdobena válečným křížem, vydávala svědectví o vojácké smrti za Vůdce, národ a vlast.

Měla má přání takový směr? Nebyla do změti mých denních snů přimísena špetka touhy po smrti? Nechtěl jsem své jméno spatřit zvěčněno v černém rámečku? Asi sotva. Byl jsem asi sebestředně osamělý, ale ne unaven životem, jak odpovídalo tomuto věku. Takže jen hloupý?

Nic neobjasňuje, co se děje v patnáctiletém chlapci, který chce dobrovolně tam, kde se bojuje a kde — což by mohl tušit, dokonce to zná z knih — dělá probírku smrt. Domněnka střídá domněnku: Byl to nával překypujících citových proudů, chuť jednat svémocně, překotná vůle dosáhnout dospělosti, být mužem mezi muži?

Pravděpodobně dostal pomocník protiletecké obrany možnost vyměnit si víkendovou dovolenku, na niž měl nárok, za volnou středu nebo čtvrtek. Jisto je tolik: po delším pěším pochodu jsem jel tramvají z Heubude k Hlavnímu nádraží, odtamtud vlakem přes Langfuhr a Sopoty do Gotenhafenu, města, které se za mého dětství jmenovalo Gdingen a polsky Gdynia. Vyrostlo příliš rychle, a tak nebylo přetíženo dějinami. Novostavby s plochými střechami se táhly až k přístavu, jehož hráze a mola vytyčovaly hranici otevřeného moře. V tomto městě se námořní rekruti drilovali na ponorkáře. To se dělalo i jinde, v Pillau, ale to bylo hodně z ruky. Gdyně se nabízela, protože byla na dosah.

Ani ne hodinová jízda mě přivedla k cíli mých přání, upínajících se na čiré hrdinství. Bylo to v březnu, nebo za aprílového počasí? Pravděpodobně pršelo. Přístav v oparu. U oxhöftského nábřeží stála ukotvena bývalá loď organizace Kraft durch Freude Wilhelm Gustloff, již jedna školní ponorková divize užívala jako plovoucí kasárna. Tak přesně jsem to nevěděl. Válečný přístav a loděnice byly uzavřenou zónou.

Šedesát let později, když jsem konečně, se zpožděním jednoho lidského života, mohl napsat novelu Jako rak, pojednávající o oné lodi jménem Wilhelm Gustloff, jejím spuštění na vodu provázeném jásotem, oblíbených výletních plavbách v mírových dobách a jejím válečném přebudování na kotvící kasárenskou loď, o jejím opětovném vyplutí a lidském nákladu — tisícovka rekrutů a několik tisíc uprchlíků —, nakonec o jejím potopení 30. ledna 1945 u Stolpské mělčiny, znal jsem každý detail katastrofy: teplotu, dvacet stupňů pod nulou, počet torpéd, tři...

Když jsem podával zprávu o časových koincidencích těch dějů, ale pod rukou jsem přitom psal novelu, viděl jsem se jako jeden z těch ponorkových rekrutů na palubě potápějícího se Gustloffa. Tak se dalo vytušit, co asi ti sedmnáctiletí kluci před svou předčasnou smrtí v ledovém Baltu měli pod námořnickými čepicemi v hlavě: děvčata slibující rychlé štěstí a budoucí hrdinské činy, a při tom — i v tom podobni mně — věřili v zázrak, v konečné vítězství.

Přihlašovnu jsem našel v nízké budově z polských dob, v níž se za dveřmi se štítky spravovaly, organizovaly, dále předávaly a do pořadačů zakládaly jiné děje. Po předběžném ohlášení následoval pokyn čekat, až budu vyzván. Přede mnou byli na řadě dva tři starší hoši, s nimiž jsem si neměl mnoho co povídat.

Štábní šikovatel s jedním námořním poddůstojníkem mě chtěli odbýt, protože jsem byl vlastně příliš mladý: Můj ročník prý ještě není zralý. Ale bude určitě ještě povolán. Není důvod přehnaně pospíchat.

Kouřili a upíjeli bílou kávu z baňatých hrnků. Jeden z těch, jak se mi tehdy zdálo, starších pánů — byl to štábní šikovatel? — si při mé řeči ostrouhával tužky do zásoby. Nebo jsem podobně pedantské předzásobení viděl v nějakém — nevím kterém — filmu?

Zaujal pomocník protiletecké obrany v uniformě nebo v civilu, možná v krátkých kalhotách a podkolenkách, vojenský postoj v patřičném odstupu od stolu — „Hlásím se dobrovolně k službě v ponorkovém vojsku!“ — řízně, jak měl nacvičeno?

Byl vyzván, aby se posadil?

Připadal si odvážný a v náznaku už teď jako hrdina?

Odpovědí je pouze rozplizlý obraz, z něhož nelze vyčíst žádnou myšlenku.

V každém případě jsem musel stát na svém, dokonce i když bylo řečeno, že tohoto času nejsou dobrovolníci k ponorkovému vojsku zapotřebí: stopstav.

Pak někdo dodal, že válka se, jak známo, nevede jen pod vodou, proto si mě předběžně zaznamenají a předají hlášení jiným služebním místům. Určitě budou možnosti u nových, podle plánu formovaných tankových divizí, jakmile přijde na řadu sedmadvacátý ročník. „Vyčkej času, mládenečku, však vás povolají ještě včas...“

Zareagoval válečný dobrovolník okamžitě a pružně? „Když ne k ponorkám, tak klidně k tankovému vojsku...“

Začal se vyptávat na nejnovější pásová vozidla? „Šel bych pak do akce v Tigru?“

Zase tu asi filmovému fanouškovi poskytly předvojenskou výchovu týdeníky: Rommelovy tanky v písku pouště.

Možná jsem se vytahoval svými školáckými znalostmi, vyčtenými z Weyera a Köhlerova kalendáře válečného námořnictva.

Běžně jsem znal dokonce i detaily japonských bitevních a letadlových lodí i křižníků, stejně jako jejich úspěchy v Pacifiku, třeba dobytí Singapuru, boj o Filipíny a — dodnes mám v paměti čísla i slova — výzbroj a rychlost v uzlech křižníků Hurutaka a Kako. Paměť s oblibou hromadí šrot, tedy předměty, jež slibují trvanlivost i jako vraky.

V jistém okamžiku už toho strejcovský šikovatel i dost strohý poddůstojník slyšeli dost. Představovací pohovor zřetelně ukončili ujištěním, že moji žádost doporučí. Nu ano, předtím mě ještě čeká pracovní služba. Ta se neodpouští ani válečným dobrovolníkům. Hej rup! Tam se člověk naučí ohánět lopatou. „Ti vám proženou perka...“

Zatímco velím tehdejšímu chlapci, aby se vynořil a stál v pozoru s holými koleny nad pruhovanými punčochami a ve šněrovacích botách, které si předtím vyleštil jako k rozkazu, a přitom se snažím vyhýbat obrazům z druhé ruky — z filmových scén nebo vyčteným —, mám dojem, že slyším, jak se oba starší, či tehdy pro mě starší pánové v uniformě smějí, posměšně až soucitně, jako by věděli, co toho kluka v krátkých kalhotách čeká. Levý rukáv šikovatelova kabátu byl prázdný.

Pak ubíhal čas. Zvykli jsme si na život v barácích s patrovými postelemi. Léto bez Baltu a koupací sezony se protahovalo. Do našeho školního žargonu se vplétaly průpovídky jednoho poddůstojníka, který údajně studoval filozofii: „Vy bytím zapomenutí psi!“ nadával nám. „Bude z vás třeba vyhnat i poslední špetku autenticity.“ Pohled na nás v něm vyvolával představu o „vrženosti hromady hoven“. Ale jinak byl neškodný. Žádný zupák. Typ, který se rád poslouchá, což dělal i později, v materniádách Psích roků.

Od přístavního areálu, kde vedle továren ležel na hromadách nedefinovatelný bělavý materiál přitahující vrány, se na nás za severozápadního větru valil hnusný puch. A co ještě jsem viděl a čichal. A co ještě mělo pozdější následky. Jedli jsme nevím už co.

Koncem srpna se do nově postaveného baráku nastěhovaly ukrajinské dobrovolné pracovní posily, zvané „hiwis“, dobrovolci. Nebyli o mnoho starší než my a měli střeleckému mužstvu baterie ulehčit tím, že konali nutné vedlejší činnosti jako službu v kuchyni a hloubení okopů. Večer sedávali tiše a sami pro sebe před kůlnami s nářadím.

Ale v přestávkách mezi bojovým cvičením a výukou balistiky jsme společně s nimi v umývárně, za kuchyňským barákem i v krytých okopech kanonů ráže 8.8 pořádali hony na dlouhoocasé krysy. Jeden z nás — nebo to byl nějaký dobrovolec? — je chytal holou rukou. Po předložení více než deseti useknutých ocasů jsme dostávali odlišnou odměnu: protiletečtí pomocníci ruličky dropsu s ovocnou příchutí, déle sloužící vojáci od flaků cigarety a dobrovolci machorku, tabák, kterému dávali Rusové přednost.

Ale i když jsme měli sebevětší kořist a kalamitu omezili, vítězství nad krysami nemohla baterie Kaiserhafen ani jásavě oslavovat, ani tiše znamenat jako úspěch; snad proto ke mně tito nevyhubitelní hlodavci o desítiletí později promlouvali v délce celého románu. Vynořovali se mi ve snu jednotlivě i jako krysí národy. Vysmívali se mi, protože jsem stále ještě doufal... Věděli víc a zavčas se zahrabali do země... Jedině oni byli dost nadaní, aby přežili lidský rod a jeho hašteření...

Krátce po svých šestnáctých narozeninách jsem byl s částí kaiserhafenského mužstva přeložen na pobřežní baterii Brösen–Glettkau, která byla k ochraně nedalekého letiště proti náletům hloubkařů vyzbrojena navíc kanony–čtyřčaty. Tam bylo víc králíků než dlouhoocasé kořisti.

Ve chvílích volna jsem se nejspíš zašíval v muldách pobřežních dun a v závětří smolil do notesu básničky o podzimu. Materiál skýtaly přezrálé šípky, dennodenní nuda, škeble a světobol, ve větru nachýlená písečná tráva i vyplavená gumová holínka. Za mlh nad pobřežím se zhodnocovala do veršů údajná nešťastná láska. A po bouřích se z chaluh daly vybírat kousky jantaru — droboučké, při troše štěstí velikosti lískového oříšku. Jednou jsem našel kousek velký jako vlašský ořech, v němž něco jako stonožka přetrvalo Chetity, Egypťany a Řeky, Říši římskou a bůhví co ještě. Ale hrady z vlhkého písku jsem už nestavěl.

Doma šlo všechno v rytmu válečného hospodářství. Koncem týdne se spory s otcem po dobu krátkého opušťáku držely v mezích: liboval jsem si v zneuznávání jeho osoby snad proto, že existoval, že stál nebo seděl mezi nábytkem obývacího pokoje v obleku s kravatou a ve filcových pantoflích, že s věčnou mísou před věčnou kuchařskou zástěrou bez přestání mísil těsto, že to on pečlivě trhal staré noviny na toaletní papír, že nemusel na frontu jako „nepostradatelný“, a tudíž pro mě nevyhnutelný. Ale k narozeninám mě otec obdaroval náramkovými hodinkami značky Kienzle.

Matka už skoro nehrála na klavír. Její vzdychání nad všeobecnou situací vyústilo ve větu: „Jestli tohle dobře dopadne.“

Jednou jsem zaslechl, jak řekla: „Škoda, že je Heß pryč. Toho jsem měla radši než Vůdce...“

Nechala se také slyšet: „Vůbec nevím, proč jsou tak proti Židům. Dřív k nám chodíval cesťák přes galanterii. Zuckermann se jmenoval, byl ale vysloveně milej a vždycky mi dal slevu...“

Po večeři rozložila na jídelní stůl potravinové lístky všech přídělových výrobků. Musely se nalepovat škrobovým lepidlem na novinové archy. Pak se archy odevzdávaly na hospodářském úřadu, aby obchod mohl podle vykázaných lístků dostat nové zboží. Od té doby, co byla zavřena filiálka Císařské kávy na náměstí Maxe Halbeho, nám přibylo zákazníků.

Často jsem pomáhal při lepení. Základnu poskytly Danziger Neueste Nachrichten s prošlými aktualitami. Lístky na mouku a cukr pravděpodobně zakrývaly každodenní zprávu vrchního velení wehrmachtu, v níž celkovou situaci konejšilo slovo vyrovnání fronty místo ústupu. Jména měst, která byla vyklizena, jsem měl ještě v paměti z dob postupu. Lístky na tuky a stolní olej možná pokryly stránky zaplněné inzerovanou vojenskou smrtí. Luštěniny činily nečitelnými buď programy kin, měnící se každý týden, nebo stránku malého oznamovatele.

Někdy vypomáhal i otec. Tehdy, při lepení lístků, jsme si bývali bližší. Svou ženu oslovoval „Lenchen“. Ona mu říkala „Willy“. Na mne volali „synku“. „Daddau“, sestřička, nepomáhala skoro nikdy.

Zatímco schlo lepidlo, dodávalo rádio v nedělním koncertu na přání matčiny oblíbené melodie, které tam byly trvale zabydleny: „Ach, již jsem ji ztratil...“ — „Slyš, jak volá holoubek...“ — „Sám, opět samoten...“ — Solvejžina píseň: „Už zima se loučí...“ — „Zvony domova...“

I během zimy držela situace na frontě zpáteční směr. Již téměř žádná zvláštní hlášení. Ale ve městě a na předměstích hledalo útočiště víc a víc vybombardovaných lidí. Mezi nimi otcova sestra, teta Elli, s invalidním mužem a dcerkami dvojčaty, jež se mi obě líbily, a jedna obzvláště. Přijeli z Berlína s trochou zachráněných věcí do města, které válka vynechala a které se ve své kompaktní cihlové starobylosti tvářilo tak vyrovnaně, jako by se všechny boje měly i nadále odehrávat v nedohledné dálce.

Poněvadž se v biografech hrálo pravidelně jako v mírových dobách, využíval filmový fanoušek víkendových dovolenek. S jedním dvojčetem, bez ustání švadronícím svou berlínštinou, jsem zhlédl Pilot Quax havaroval s Heinzem Rühmannem a Vlast se Zarah Leanderovou. Možná ale, že jsme v úzké vzájemnosti viděli jiné filmy. Má sestřenka byla o rok starší a potmě měla čipernější prsty než já.

Během zimy jsem onen podpis, který ze mne v gdyňské kanceláři udělal válečného dobrovolníka toho či onoho druhu vojska, pravděpodobně začal vnímat jako vrtoch, který se mezitím rozplynul a nezanechal následky. Vír, jenž mě táhl ven, kamkoli na frontu, zeslábl. Moje touha směřovala s větší či menší přesností jinam. Četl jsem Eichendorffovy a Lenauovy verše, hroužil se do Kleistova Kohlhaase, do Hölderlinova Hyperiona a na stráži obcházel, nabit myšlenkami, protiletadlové kanony. Pohledem jsem bloudil po široko daleko zamrzlém Baltu. Tam, v mlze na rejdě, kotvily nákladní lodi, možná švédské.

Přibližně v té době, ještě před příchodem jara, mi přišel polní poštou onen dopis, jejž školáckou rukou napsal černocopatý objekt mé první, co do horoucnosti nepřekonatelné lásky a jehož pravopisné chyby jsem měl potřebu opravit. Co v dopise stálo, mezitím vyprchalo. Ze štěstí zbyly střepy dřív, než se mohlo dostavit.

Řadu let po válce jsem v seznamech Červeného kříže pátral po jisté pohřešované osobě a ve vlasteneckém plátku vydávaném gdaňskými vyhnanci, který občas přinášel zprávy o třídních srazech bývalých žákyň Gudruniny školy, někdejší to Školy Heleny Langové, jsem hledal jméno dívky, jež mi, skrývajíc se v různých podobách, byla hned na dosah blízká, hned zase neskutečná a v knihách se jmenovala jednou tak, podruhé jinak.

Jednou, v polovině šedesátých let, jsem měl dojem, že jsem ji zahlédl před hlavním portálem kolínského dómu, s rendlíkovým kloboukem na hlavě, zbědovanou. Žebrala. Když jsem ji oslovil, začala prakticky bezzubá žena drmolit tamějším, kolínským dialektem...

A když jsme koncem devadesátých let zas jednou navštívili Gdaňsk a v soukromém bytě uprostřed malého publika na minimálním prostoru zhlédli zdařilou inscenaci divadelní verze mé povídky Žabí lamento jako německo-polskou komorní hru, procházeli jsme s Ute po představení kolem starého domu na bývalém Brunshöferwegu. „Tady bydlela,“ poznamenal jsem a připadal si směšný.

To, co jsem ztratil, zprvu nechtělo přebolet, pak to ale jakž takž šlo. Vždyť mi zůstala ona preferovaná sestřenka. A ve službě se nám svým nudným způsobem vedlo snesitelně až dobře. Naši instruktoři, válkou unavení staršinové a desátníci, se chovali mírně a byli snad vděční, že nám, „tomuhle stádu beranů“, mohou daleko mimo dostřel „ukázat, co je to vojna“.

Na pobřežní úsek baterie monotónně narážely vlny Baltského moře. V rámci cvičení se malorážkami stříleli králíci a — to bylo zakázané — racci. Marně jsem bojoval proti vimrlatům. Za deštivého počasí jsme v hodinách volna hráli dámu, mlýn nebo skat.

Tato kratochvíle se mohla bez dalších událostí táhnout přes jaro, jež už s příchodem neotálelo, až do léta. Tu mi však po odvodu v budově okresního vojenského velitelství na Wiebenwallu, který museli ročník za ročníkem podstoupit všichni branci, přišel ve formě orazítkovaného papíru povolávací rozkaz k Říšské pracovní službě.

Nebyl jsem sám, komu přišel doporučeně na stůl. Běželo to podle všech pravidel. Na řadě byl ročník dvacet sedm. Služba v délce tří měsíců. Nástup do služby byl datován na některý z posledních dubnových nebo prvních květnových dní. Spolu s ostatními chlapci, za něž okamžitě nastupovala dorůstající náhrada z gdaňských středních škol, jsem svlékl uniformu pomocníka protiletecké obrany, nosil opět podkolenky ke krátkým kalhotám a před zrcadlem ani na návštěvě u přátel, kteří měli hezké sestry, jsem v sobě nenacházel zalíbení.

To všechno následovalo v krátkých časových odstupech na úzce vymezeném prostoru, zatímco ve stejné době a daleko od nás byly mrtvým odnímány plechové identifikační známky a dosud živým připínána kovová vyznamenání.

Zprávy o krácení fronty na východě — byl vyklizen Kyjev — a o bojích, jež Japonci a Američané sváděli o ostrovy v Pacifiku, jakož i o událostech v jižní Evropě nadále rozšiřovaly po celou zimu až do jara mé zeměpisné znalosti: po odpadnutí italského spojence, jež jsme vnímali jako prachsprostou zradu, a po osvobození Duceho našimi parašutisty v Abruzzách — nejnovější hrdina se jmenoval Skorzeny — pokračovaly boje o trosky kláštera Monte Cassino. Angloameričané se vylodili na pobřeží jižně od Říma a rozšiřovali předmostí, o něž se stále ještě bojovalo, když jsem musel svléknout slušivou uniformu protileteckého pomocníka a brzy nato se ocitl v málo vábných svršcích Říšské pracovní služby: ty byly posránkově hnědé, takže se dalo říci, že jsme já i ostatní vypadali jako oválení v hovnech. Především pokrývka hlavy, vysoký a baňatý filcový klobouk s promáčknutou rýhou, působila směšně a říkalo se jí, jako by byla dobrá jen k odhození, „prdel s držadlem“.

V mé rané novele Kočka a myš, která měla být vzápětí po vydání klasifikována jako ohrožující mládež, pak však byla povolena jako školní látka a od té doby je vystavena interpretační náruživosti pedagogů, více či méně důvěřujících školním osnovám, nosí Joachim Mahlke jako tragikomická figura občas tento nevzhledný klobouk. Tak ho vypravěč Pilenz viděl v olivském zámeckém parku. A také Tuchelské vřesoviště — končina, v níž se nacházel můj tábor Pracovní služby, skládající se ze čtvercovitě postavených baráků a hospodářské budovy — odpovídalo ploché až lehce zvlněné krajině, v níž se během jedné epizody odehrává proměna Joachima Mahlkeho ve válečného hrdinu: „...krásná oblaka nad břízami a motýli, kteří nevěděli kudy kam. V močálech jasně temné a kruhovité rybníky, z kterých se dali ručními granáty lovit karasi a omšelí kapři. Příroda, kam ses jen vysral. Kino bylo v Tuchelu...“ Pro doplnění stojí za zmínku písčitá půda, smíšený les a jalovcový podrost; vhodný operační prostor pro polské partyzány.

Přesto mám svou dobu u pracovní služby v paměti jako jiný příběh. Od toho, co Pilenz ve svém nutkavém psaní vypovídá o Velikém Mahlkovi, se mé vzpomínky odlišují nejen detaily, nýbrž i tendencí odhalit mne: propásl jsem příležitost naučit se již v první lekci pochybovat, tedy činnosti, jež mě příliš pozdě, pak ale důkladně kvalifikovala k tomu, abych bořil veškeré oltáře a rozhodoval se nezávisle na víře.

Nebylo to vždy lehké, neboť opakovaně se zapalovaly ohně naděje, zvoucí, aby si člověk v jejich blízkosti ohříval podchlazenou mysl. Jednou to byla touha po trvalém míru a spravedlnosti pro všechny, pak konzumní štěstí podle „american way of life“, dnes má dělat zázraky nový papež...