Günter Grass

Jako rak

Z německého originálu Im Krebsgang, vydaného nakladatelstvím Steidl v Göttingenu roku 2002, přeložil a Poznámku k českému vydání napsal Jiří Stromšík

K vydání připravila Jitka Uhdeová

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

Kresba na obálce Günter Grass

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2024 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 2005)

Die Herausgabe dieses Werkes wurde aus Mitteln des Goethe-Instituts gefördert

Vydání tištěné knihy bylo podpořeno z prostředků Goethe-Institutu

Günter Grass: Im Krebsgang

© Steidl Verlag, Göttingen 2002

© Günter und Ute Grass Stiftung, Lübeck

Translation © Jiří Stromšík, 2005

© Atlantis®, 2005

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 978-80-7108-269-9 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-387-0 (ePub)

8

Ten, který předstírá, že mě zná, tvrdí, že neznám krev své krve. Je možné, že mi zůstal uzavřen přístup do nejvnitřnějších kobek jeho trápení. Nebo jsem nebyl dost vynalézavý, abych tajnosti svého syna rozluštil? Teprve když probíhal proces, jsem se Konnymu přiblížil, ne sice na dosah ruky, ale aspoň na doslech, nesebral jsem však odvahu, abych na něj od svědeckého pultu zavolal třeba: „Tvůj táta je s tebou!“ — nebo: „Nedrž žádné přednášky, chlapče. Vyjadřuj se stručněji!“

Snad proto mě někdo vytrvale nazývá „opožděným otcem“. Všechno, co dělám, když se od sebe račím krokem vzdaluji, z čeho se, dost blízek pravdě, zpovídám nebo jako pod nátlakem prozrazuji, dělám podle jeho soudu „dodatečně a ze špatného svědomí“.

A teď, když je na mém snažení nálepka „Pozdě!“, zkoumá ten člověk změť mých podkladů, tu hromadu papírů, a chce vědět, co se stalo s máminou liščí kožešinkou. Tento údaj, který ještě mám doplnit, se jemu, šéfovi, zdá zvlášť důležitý: Naléhá, abych si své detailní vědomosti už nenechával pro sebe, ale pěkně po pořádku vyprávěl o Tullině lišce, i když tenhle staromódní oděvní doplněk z duše nenávidím.

Je to pravda. Máma ji měla odjakživa a nosí ji dodnes. Bylo jí asi šestnáct, když jí jako tramvajové průvodčí, která s lodičkou na hlavě a blokem jízdenek v ruce doslova odbývala službu na pětce a dvojce, údajně jistý desátník, jenž navíc připadá v úvahu jako jeden z mých možných otců, daroval na zastávce Hochstrieß neporušenou a již kožešníkem zpracovanou liščí kožešinku. „Vrátil se z východní fronty zraněnej a byl teď v Olivě na zdravotní dovolený,“ zněl a zní stručný popis mého alespoň myslitelného zploditele, protože ani ominózní Harry Liebenau, ani jiný nezralý pomocník protiletecké obrany nemohl přijít na nápad obdarovat mámu liškou.

A s touto hřející kožešinou kolem krku vstoupila máma, když se Pokriefkovi naloďovali, na palubu Gustloffa. Měla ji na sobě, když se krátce po vyplutí, těhotná, opírajíc se o mladičkého námořního rekruta, odvážila krok za krokem vyšourat na zledovatělou sluneční palubu. Lišku měla na dosah, hned vedle plovací vesty, když ležela ve stanici pro rodičky a těhotné a doktor Richter jí vzápětí po zásahu třetího torpéda a při prvních bolestech dával injekci. A jedině s plovací vestou kolem těla a liškou kolem krku — ruksak zůstal na lodi — nastupovala máma, dřív než se jí stala, do záchranného člunu, a jak tvrdí, sáhla nejprve po lišce a pak po vestě.

Takto, bez bot, ale zahřívána kožešinkou, vystoupila na palubu torpédovky Löwe. A jen během porodu, který začal brzy na to, tedy v oněch minutách, kdy se Gustloff přídí napřed a převraceje se na levobok potápěl a kdy se křik tisíců mísil s mým prvním křikem, ležela kožešinka srolovaná vedle ní. Když však máma v Kolbergu, teď už s vlasy, které jí naráz zbělely, opouštěla i s kojencem torpédovku, capala sice jen v punčochách, ale kolem krku ovinutou lišku, které žádný šok neubral na barvě.

Tvrdí, že mě během dlouhého útěku před Rusy balila v třeskuté zimě do té kožešinky. Bez lišky bych byl v tlačenici uprchlíků u mostu přes Odru určitě zmrzl. Jedině lišce — ne ženským s nadbytkem mléka — vděčím za život. „Bez ní bys zmrznul na rampouch...“ A ten desátník, který jí kožešinku — údajně dílo jednoho varšavského kožešníka — daroval, jí měl na rozloučenou říct: „Kdoví, holka, k čemu jednou bude dobrá.“

Ovšem v mírových časech, když jsme už nezmrzali, patřila zrzavá kožešina jenom jí, ležela ve skříni v krabici od bot. Brala si ji ke všem vhodným i nevhodným příležitostem. Například když dostala mistrovský list, pak při předávání vyznamenání „zasloužilé údernice“, dokonce při podnikových oslavách, když byl na pořadu „pestrý večer“. A když jsem měl státu dělníků a rolníků po krk a odjížděl jsem z východního Berlína na Západ, doprovázela mě na nádraží s liškou kolem krku. Později, mnohem později, když po malé věčnosti byla hranice pryč a máma pobírala důchod, vystupovala při srazu přeživších v baltských mořských lázních Dampu se svou stále pečlivě udržovanou liščí kožešinkou; mezi módně vyparáděnými dámami svého věku vypadala jedinečně.

A když se máma v první den procesu, kdy se jen četla obžaloba a můj syn se bez vytáček přiznal k činu, ale považoval se za prostého jakékoli viny — „Udělal jsem to, co jsem musel udělat!“ —, neposadila tam, kde jsme já a Gábi byli donuceni usednout bok po boku, nýbrž demonstrativně zaujala místo vedle rodičů čtyřmi výstřely smrtelně zasaženého Davida, měla na sobě jaksi samozřejmě lišku, která jí ovíjela krk jako oprátka. Do špičky vybíhající liščí čenich se nad kořenem oháňky zakusoval do kožichu a skleněné oči, k nerozeznání od pravých — jedno z nich se během útěku ztratilo a muselo být nahrazeno novým —, ležely v šikmé ose k máminým světlešedým očím, takže na obžalovaném spočíval nebo soudcovskou lavici ostře sledoval vždy dvojí pohled.

Mně bylo vždycky trapné, když jsem ji viděl takhle staromódně vystrojenou, zvlášť když liška nevoněla máminou oblíbenou voňavkou Tosca, ale penetrantně a v kteroukoli roční dobu páchla po naftalínových kuličkách; občas ta mrcha vypadala dost jako po prašivině. Ale když byla máma druhého dne procesu vyvolána jako svědkyně obhajoby a přistoupila k svědeckému pultu, udělala i na mne dojem: s kombinací zářivě bílého účesu a barevné kožešiny vypadala jako vyhublá diva, své první odpovědi uváděla, ačkoli nebyla vzata v přísahu, floskulí „Přísahám...“ a pak všechno, co mohla vypovědět, pronášela zdánlivě bez námahy, byť poněkud strojeně, spisovnou němčinou.

Na rozdíl od Gábi a mne, kteří jsme využili svého práva a odmítali se k čemukoli vyjádřit, vypovídala máma ochotně. Před celým senátem, to znamená před třemi soudci, předsedou a dvěma přísedícími, a dvěma lidovými soudci pro mládež, kázala jako při svatodušní pobožnosti. Všichni jí naslouchali, když se pustila do státního zástupce pro mládež: Ten strašný čin, prohlásila, zasadil v podstatě i jí krutou ránu. Od toho dne má puklé srdce. Rozpoltil ji ohnivý meč. Rozdrtila ji obrovská pěst.

Na Demmlerově náměstí, kde se před hlavním senátem pro mládež schwerinského zemského soudu proces konal, se máma prezentovala jako psychicky zlomená osoba. Nejprve proklela osud, pak začala rozdělovat cukrlata i jedy, rozhodla o vině obou lásky neschopných rodičů a svého zlými mocnostmi a ďábelským vynálezem, „tím počítačovým krámem“, na scestí svedeného vnuka vychválila jako vždy pilného a zdvořilého, přečistotného, vždy ochotného a tuze dochvilného, nejen pokud jde o příchody k večeři. Ujišťovala: Od té doby, co ji vnuk Konrád častěji navštěvuje — té radosti se jí dostává od jeho patnáctého roku —, si ona sama navykla plánovat svůj den na minutu přesně. Ano, přiznává: Ten počítačový krám se vším, co k němu patří, byl bohužel dárek od ní. Ne že by babička chlapce rozmazlovala, právě naopak. Jeho přání mít ten „moderní aparát“ ráda vyhověla právě proto, že byl vnuk tak nadobyčejně nenáročný. „Vždyť si jinak nikdy nic nepřál!“ zvolala a zavzpomínala: „S tím aparátem se můj Konrádek dovedl zabavit na celé hodiny.“

Potom když proklela ten svůdně moderní krám, byla u svého tématu. Ta loď totiž, o níž dosud nikdo nechtěl nic vědět, ponoukala vnoučka k neúnavnému vyptávání. Avšak „Konrádek“ se nezajímal jenom o potopení „toho krásného parníku KdF, plného žen a dětiček“, a nevyptával se přeživší babičky jen na toto, naopak byl, v neposlední řadě na její přání, ochoten své úžasné znalosti, „celou tu záležitost“, za pomoci darovaného počítače všude šířit, až do Austrálie, dokonce až na Aljašku. „To přece není zakázané, pane soudce. Nebo snad ano?“ zvolala máma a posunula liščí hlavu do centrální pozice.

Spíš jen mimochodem pak stočila řeč na oběť vraždy. To, že se její „Konrádek“ touto cestou — „totiž přes svůj počítačový aparát“ — spřátelil s jiným chlapcem, přestože ho neznal osobně a oba byli často jiného názoru, z toho měla radost, protože její milé vnouče má jinak všude pověst samotáře. On už prostě je takový. Dokonce i jeho vztah k té malé přítelkyni z Ratzeburgu — „ona tam asistuje u zubaře“ — je třeba vidět jako spíš volný — „nikdy tam nic nebylo se sexem a tak dále“, to ví určitě.

Tolik a ještě víc vypověděla máma vcelku korektně jako svědkyně obhajoby spisovnou němčinou, a to zdůrazněně vybraným stylem. Před soudem se tak vychvaloval Konrádův „citlivý přístup k otázkám svědomí“, jeho „neoblomná láska k pravdě“ a „neotřesitelná hrdost na Německo“. Když jí však poté, co zdůraznila, jak jí ani v nejmenším nevadí, že Konrádův počítačový přítel byl židovský chlapec, státní zástupce pro mládež obratem ujistil, že je již delší dobu známo a úředně doloženo, že rodiče zavražděného nejsou židovského původu, nýbrž otec Stremplin je synem württemberského faráře a jeho žena pochází ze selské rodiny usedlé již po generace v Bádensku, zjevně ji to rozčílilo. Narovnávala si lišku, na několik vteřin dostala svůj nepřítomný pohled, pak zanechala usilování o spisovnou němčinu a vyhrkla: „No takovej švindl! To můj Konrádek nemoh vědět, že je tenhle David falešnej Žid. Takovej, co sobě i jiným něco předstíral, když se při každý příležitosti předváděl jako pravej Žid a furt mluvil jenom o naší hanbě...“

Když zavražděnému začala spílat jako „sprostýmu lháři“ a „šizuňkovi“, vzal jí předseda senátu slovo. Konny, který do té chvíle poslouchal mámina liščí ujišťování s jemným úsměvem, samozřejmě nedal najevo nejmenší strach nebo zklamání, když státní zástupce pro mládež předložil za Wolfganga Stremplina, jenž na internetu vystupoval jako David, takzvaný, jak to s ostentativní ironií uvedl, „důkaz o árijském původu“. To, co už stejně věděl, komentoval můj syn s klidnou jistotou: „To nemění nic na věci samé. Jedině já jsem musel rozhodnout, zda osoba, která mi byla známa jako David, mluví a jedná jako Žid.“ Když mu předseda senátu položil otázku, zda se někdy, třeba v Möllnu nebo ve Schwerinu, setkal se skutečným Židem, odpověděl jasně Ne, dodal ale: „Pro moje rozhodnutí to nebylo relevantní. Střílel jsem z principu.“

Potom se jednalo o pistoli, kterou můj syn po činu hodil z vysokého jižního břehu do Schwerinského jezera a k níž máma jen stručně podotkla: „Jak jsem tu věc mohla najít, pane státní zástupce? Můj Konrádek si přece pokoj vždycky uklízel sám. Na tom si hodně zakládal.“

Když přišly otázky k použité zbrani, řekl můj syn, že tu bouchačku — mimochodem tokarev ráže 7 mm z arzenálu sovětské armády — měl u sebe už půldruha roku. Byla to nutnost, protože ho ohrožovali mladí pravicoví radikálové z meklenburského okruhu. Ne, nechce a nebude nikoho jmenovat. „Bývalé kamarády nezradím!“ Podnětem toho ohrožení byla mimochodem přednáška, kterou tehdy pronesl na pozvání jednoho nacionálně smýšlejícího kamarádského spolku. Její téma, „Osudy lodi KdF Wilhelm Gustloff od zahájení stavby až k zániku“, pravděpodobně bylo pro některé posluchače — „byli mezi nimi zabedněnci extrémně holdující pivu“ — příliš náročné. Holé lebky rozezlilo zejména jeho objektivní hodnocení vojenské zdatnosti velitele sovětské ponorky, který loď torpédoval z riskantní pozice. Některá rváčská individua mu později nadávala jako „přítelíčkovi Rusáků“ a několikrát ho na veřejné ulici ohrožovala a také fyzicky napadla. „Od té doby mi bylo jasné, že se člověk proti těmto vulgárním nacistům nemůže postavit beze zbraně. Argumenty na ně neplatí.“

Ona právě zmíněná přednáška, která se konala počátkem šestadevadesátého roku o víkendu v jedné schwerinské hospodě, kde se dotyčný kamarádský spolek scházel, a dva další referáty, které nesměl přednést, ale které měl soud v písemné podobě k dispozici, sehrály v dalším průběhu líčení zvláštní roli.

Pokud jde o jeden z referátů, oba jsme selhali. Gábi i já jsme museli vědět, co se v Möllnu odehrálo. Dělali jsme, že nevidíme. Ona jako pedagožka, i když na jiné škole, se jistě doslechla, proč jejímu synovi zakázali přednášku na brizantní téma s odůvodněním „pro scestné zaměření“; ale uznávám, že i já jsem měl o svého syna projevit větší zájem.

Například by bývalo možné, že bych si své návštěvy v Möllnu, kvůli zaměstnání bohužel nepravidelné, zařídil tak, abych na rodičovských schůzích mohl vznést příslušné otázky, i za cenu, že by došlo ke střetu s některým z těch omezených kantorů. Mohl jsem zvolat „Proč ten zákaz? Kde je tolerance?“ nebo něco podobného. Třeba by byla Konnyho přednáška s podtitulem „Pozitivní aspekty národněsocialistického sdružení Kraft durch Freude“ vnesla trochu barvy do nudného předmětu občanské nauky. Ale já jsem nepřijel ani na jednu schůzi rodičů a Gábi byla toho mínění, že nesmí již tak dost svízelnou situaci svých kolegů učitelů ještě ztěžovat subjektivně mateřskými námitkami, navíc když se sama vyslovila „striktně proti jakémukoli zlehčování hnědé pseudoideologie“ a vůči vlastnímu synovi vždy obhajovala svou levicovou pozici, často, jak připouští, příliš netrpělivě.

Nic nás nezbavuje viny. Všechno se nedá svalovat na mámu nebo na omezenou kantorskou morálku. A v průběhu procesu jsme oba, moje bývalá i já — ona spíš zdráhavě a neustále poukazujíc na meze pedagogiky —, museli přiznávat své společné selhání. Ach, kéž bych se byl, sám bez otce, nikdy nestal otcem!

Podobné výčitky si ostatně dělali i rodiče nebohého Davida, který se vlastně jmenoval Wolfgang a jehož filosemitská gesta zřejmě našeho Konnyho provokovala. Protože když jsme se, Gábi a já, jednou o přestávce líčení dostali do zpočátku stísněného, posléze ale dosti otevřeného rozhovoru s oběma manželi z Karlsruhe, řekl mi pan Stremplin, že odcizení, ba přerušení komunikace mezi ním a synem způsobila snad právě jeho čistě vědecká činnost v nukleárním výzkumném ústavu a určitě také jeho příliš distancované posuzování historických procesů. Zvlášť jeho relativně chladný pohled na období nacionálněsocialistické vlády se nesetkalo s porozuměním. „Inu, výsledkem byl stále větší odstup.“

A paní Stremplinová dodala, že Wolfgang byl vždycky podivín. S vrstevníky vyhledával styk nanejvýš při stolním tenisu. Není jí známo, že by měl kdy užší vztah k nějaké přítelkyni. Ale velmi brzy, už ve čtrnácti letech, přijal její syn za své jméno David a kvůli všem těm, bože, tak dobře známým válečným zločinům a masovým vraždám se natolik pohroužil do myšlenek na pokání, že mu nakonec všechno židovské bylo svým způsobem svaté. Minulý rok si jakoby záměrně právě k Vánocům přál sedmiramenný svícen. A bylo svým způsobem zarážející vidět ho v jeho pokoji sedět u počítače, který mu byl vším, v té čepičce, jak ji nosí zbožní Židé. „Několikrát na mně žádal, abych začala vařit jen košer!“ Tak si alespoň vysvětluje, proč se jejich Wolfgang při počítačových hrách vydával za Davida izraelitské víry. Její napomínání — že jednou přece musí být konec s těmi věčnými obžalobami — nebral na vědomí. „V poslední době byl synek mimo náš dosah.“ Proto také neví, jak jejich syn přišel na toho strašného partajního funkcionáře a jeho vraha, medika jménem Frankfurter. „Že bychom na něj přestali příliš brzy výchovně působit?“

Paní Stremplinová mluvila v poryvech. Její muž souhlasně přikyvoval. Wolfgang toho Davida Frankfurtera uctíval. Jeho neustálé řeči o Davidu a Goliáši byly sice pošetilé, ale zřejmě je myslel vážně. Mladší bratři, Jobst a Tobias, si ho kvůli tomu přehnanému kultu dobírali. Na Wolfgangově psacím stole dokonce stála zarámovaná fotografie toho mladého muže, ještě z dob davoské vraždy. Kromě toho spousta knih, novinových výstřižků a stránek vyjetých z počítače. Všechno to zřejmě mělo něco společného s tímhle Gustloffem a lodí, která byla po něm pojmenovaná. „Byl to svým způsobem děs,“ řekla paní Stremplinová, „co se tenkrát při tom potopení dělo. Těch dětí. Člověk o tom zhola nic nevěděl. Dokonce ani můj muž, jehož koníčkem je studium nejnovějších německých dějin. Co se případu Gustloff týče, i jemu scházely vědomosti, bohužel, až nakonec...“

Rozplakala se. Gábi se rozplakala také a bezmocně položila paní Stremplinové ruku na rameno. I já se málem rozbrečel, ale otcové se spokojili s pohledem, který měl signalizovat vzájemné pochopení. Setkali jsme se s Wolfgangovými rodiči ještě několikrát, i mimo soudní budovu. Liberální lidé, kteří dělali výčitky spíš sobě než nám. Lidé s neutuchající snahou pochopit. Zdálo se mi, že během líčení pozorně poslouchají Konnyho zpravidla rozvláčné výklady, jako by doufali, že se jim od něho, vraha jejich syna, dostane nějakého objasnění.

Mně byli Stremplinovi docela sympatičtí. On, kolem padesátky, s brýlemi a udržovanými šedinami, je ten typ, který všechno, dokonce i hmatatelná fakta, relativizuje. Ona, kolem pětačtyřiceti, ale vypadající na míň, má sklon vidět všechno jako svým způsobem nevysvětlitelné. Když přišla řeč na mámu, poznamenala: „Babička vašeho syna je jistě pozoruhodná osoba, ale svým způsobem z ní jde strach...“

O Wolfgangových mladších bratrech jsme se dozvěděli, že jsou povahově úplně jiní. A školní prospěch nejstaršího syna, jeho slabiny v matematice a fyzice, jí stále ještě dělal starosti, jako by Wolfgang byl „svým způsobem“ naživu a zanedlouho měl přece jen obstát u maturity.

Seděli jsme v jedné z těch nově zařízených kaváren na barových židlích u příliš vysokého kulatého stolu. Objednali jsme si jednomyslně cappuccino. Bez zákusku. Občas jsme odbočili od tématu, jako bychom my dva cítili povinnost vyznat se přibližně stejně starým Stremplinovým z důvodů, proč jsme se tak záhy rozvedli. Gábi bez váhání vyslovila názor, že nutné rozchody jsou dnes normální a nelze je hodnotit jako provinění. Já jsem se nevyjadřoval, přenechávaje své bývalé všechno, co se dalo jakž takž vysvětlit, pak jsem ale změnil téma a dost zmatečně převedl řeč na školní referáty, které nesměly být v Möllnu ani Schwerinu předneseny. Okamžitě jsme se s Gábi začali hádat jako za pradávných dob manželství. Tvrdil jsem, že neštěstí našeho syna — a jeho strašné následky — bylo způsobeno tím, že mu zakázali přednést jeho pohled na 30. leden třiatřicet a nadto představit sociální význam nacistické organizace Kraft durch Freude, ale Gábi mě přerušila: „Je docela pochopitelné, že to učitel musel zatrhnout. Vždyť u toho data šlo o Hitlerovo uchopení moci, a ne o narozeniny vedlejší figury, které náhodou připadaly na týž den a o jejichž hlubším smyslu chtěl náš syn sáhodlouze řečnit, hlavně při probírání svého vedlejšího tématu Zanedbaná péče o památky...“