Günter Grass

Mé století

Z německého originálu
Mein Jahrhundert, vydaného nakladatelstvím Steidl v Göttingenu roku 1999,
přeložil Hanuš Karlach

K vydání připravila Jitka Uhdeová

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

Kresba na obálce Günter Grass

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2023 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 1999)

Kniha vyšla s finančním přispěním Inter Nationes, Bonn, SRN

Günter Grass: Mein Jahrhundert

© Steidl Verlag, Göttingen 1999

© Günter und Ute Grass Stiftung, Lübeck

Translation © Hanuš Karlach, 1999

© Atlantis®, 1999

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována
bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 978-80-7108-183-8 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-328-3 (ePub)

Ve vzpomínce na Jakoba Suhla

1938

MRZUTOSTI S NAŠÍM DĚJEPISCEM začaly, když všichni koukali v televizi na to, jak v Berlíně zničehonic byla zeď dokořán a všichni, i babička, co bydlí v Pankowě, mohli na Západ. A přitom to pan studijní rada Hösle určitě myslel dobře, když nejen mluvil o tom, že padla zeď, ale taky se nás všech zeptal: „Víte, co se ještě všechno stalo kdy v Německu 9. listopadu? Například přesně před jedenapadesáti lety?“

Protože všichni sice tak věděli trochu něco, ale nikdo nevěděl nic přesně, vyložil nám, co to byla „říšská křišťálová noc“. Říkalo se jí tak, protože se konala po celé říši, a při ní přišlo nazmar hodně nádobí, co patřilo Židům, a mezi jiným i hodně křišťálových váz. A taky lidi rozbili dlažebními kostkami všechny výlohy u obchodů, co vlastnili Židi. A vůbec se tenkrát zničilo leccos cenného.

Možná to byla od pana Hösla chyba, že ne a ne přestat, a až moc hodin nám v dějepise vykládal jen o tom a četl nám dokumenty, kolik synagog přesně vyhořelo a že jen tak zavraždili devětadvacet Židů. Samé smutné historky, a přitom v Berlíně, ne, všude v Německu lidi samozřejmě jásali jak zjednaní, že konečně se Němci mohou sjednotit. Ale u něho se všechno točilo jen kolem těch starých historek, jak tenkrát k tomu došlo. A je fakt, že nám s tím šel dost na nervy, co se to tenkrát dělo.

Buď jak buď mu na rodičovském sdružení tu jeho, jak se říkalo, „posedlost minulostí“ skoro všichni vytýkali. Dokonce můj táta, ačkoliv ten dost rád vypráví, jak to bývalo dřív, například jak ještě předtím, než postavili zeď, utekl ze sovětského okupačního pásma a přijel sem do Švábska a dlouho tu byl za cizího, řekl panu Höslovi asi tohleto: „Samozřejmě se nedá nic namítat proti tomu, aby se dcera dozvěděla, jak všude a taky želbohu tady v Esslingenu řádily hordy SA, jenže pěkně prosím, nemá to být nevhod, ne snad zrovna teď, kdy máme zas jednou konečně důvod k radosti a celý svět nám Němcům blahopřeje...“

Přitom jsme se my žáci víceméně zajímali o to, co se tenkrát stalo v našem rodném městě, třeba to v izraelském sirotčinci „Vilémova ozdravovna“. Všechny děti musely na dvůr. Veškeré učebnice, modlitební knížky, dokonce roličky tóry naházeli na hromadu a všechno to spálili. Děti, co se na to celé musely dívat, brečely a měly strach, že je spálí taky. Ale jen učitele Fritze Samuela ztloukli do bezvědomí, kužely z tělocvičny. Bohudíky ale byli v Esslingenu i lidi, co se pokoušeli pomoct, třeba jeden taxíkář, ten chtěl dovézt několik sirotků do Stuttgartu. Buď jak buď, co nám vykládal pan Hösle, bylo tak nějak vzrušující. Dokonce kluci v naší třídě tentokrát měli při vyučování uši na stopkách, i turečtí kluci, a tak jako tak kamarádka Širín, co je její rodina z Persie.

A před rodičovským sdružením se náš dějepisec, to tatínek přiznal, docela slušně hájil. Prý rodičům prohlásil: Jediné dítě nepochopí konce časů za zdí, pokud nebude vědět, kdy a kde přesně bezpráví začalo a co koneckonců vedlo k rozdělení Německa. Tehdá prý všichni rodiče přikyvovali. Ale další vyučování stran říšské křišťálové noci pan Hösle pak musel zarazit a odložit na potom. Byla to vlastně škoda.

Ale přece jen o tom všem víme už trochu víc. Například to, že všichni v Esslingenu jen tiše koukali nebo se dívali jinam, když se to stalo se sirotčincem. Proto když před pár týdny Jásira, jednoho kurdského spolužáka, s rodiči odsunuli do Turecka, přišli jsme na myšlenku napsat starostovi protestní dopis. Všichni ho podepsali. Ale o osudu židovských dětí v izraelském sirotčinci „Vilémova ozdravovna“ jsme se na radu pana Hösla v dopise nezmínili. Teď všichni doufají, že Jásir bude smět zůstat.

1991

„MRTVÍ NEJSOU VIDĚT. Vidíš jen roztřesené souřadnice a zásahy, údajně na fous přesné. To jede jak dětská hra...“

„Jasně, protože práva na tuhle válku má CNN a má je už teď na další a na další...“

„Ale jsou vidět hořící naftová pole...“

„Protože jde o naftu, jen a jen o naftu...“

„To vědí dokonce haranti na každém rohu. Celé školy jsou prázdné a vyrazily do ulic, většinou bez učitelů, v Hamburku, v Berlíně, v Hannoveru...“

„Dokonce ve Schwerinu a v Rostocku. Se svíčkami, protože u nás přede dvěma roky všude...“

„...a my tu věčně žvaníme o osmašedesátém, jak jsme tenkrát natvrdo šli proti válce ve Vietnamu, proti napalmu a a a...“

„...a dneska nezvednem zadek, a zatím děcka...“

„To se nedá srovnávat. My měli aspoň nějakou perspektivu a něco jako revoluční koncepci, kdežto ty se nanejvýš promenují se svíčkami...“

„Ale srovnávat Saddáma s Hitlerem, to se může, co? Oba hezky na jednoho jmenovatele, až každý ví, co je dobré, a co špatné.“

„Nojo, to se asi myslelo jen metaforicky, ale mělo se vyjednávat, o moc déle vyjednávat a tlačit na něj hospodářským bojkotem jako tenkrát na Jižní Afriku, protože s válkou...“

„S jakou válkou? Ta šou, co ji šikovně zaranžovala CNN s Pentagonem a dodává ji normálnímu konzumentovi franko obrazovka, ta smrdí po ohňostroji narežírovaném pro domácí krb. Hezky tipťop, žádné mrtvé. Člověk na to čučí jak na nějakou science-fiction a chroustá k tomu slané tyčinky.“

„Ale jsou vidět ropná pole, jak hoří, a jak na Izrael padají rakety, až lidi ve sklepech s plynovými maskami...“

„A kdo Saddáma vyzbrojil proti Íránu? Amíci a Francouzi...“

„...a německé firmy. Tady mám dlouhý seznam, kdo co dodával, spoustu fajnových věciček, příslušenství k raketám, celý sortiment jedů i s návody...“

„...proto i ten Biermann, toho já měl vždycky za pacifistu, je pro válku. Ten dokonce říká...“

„Nic neříká, jen pomlouvá všecky, co s ním nedrží basu...“

„...a děckám se svíčkami, co jsou pro mír, říká skuhralové...“

„Poněvadž tihle haranti nemají společenský cíl, nemají perspektivu ani argumenty, kdežto tenkrát my...“

„ale ‚Ani kapku krve kvůli naftě‘, to buď jak buď něco říká...“

„Ale ne dost. Když my jsme šli proti vietnamské válce...“

„...no ono ‚Ho Ho Ho Ho Či Min!‘ taky nebyl zrovna argument, co by s člověkem praštil o zem...“

„Buď jak buď jsou děcka na ulicích a na náměstích. Teď i v Mnichově, ve Stuttgartu. Přes pět tisíc. Dokonce s nimi jsou mrňata z mateřinek. Dělají mlčenlivé pochody s pravidelnými minutami řvaní. ‚Já mám strach! Já mám strach!‘ řvou. To tu ještě nebylo, že by někdo v Německu docela veřejně přiznával... Podle mého názoru...“

„Názory jsou na houby! No jen se na svá děcka podívejte. Dole Adidas, nahoře Armani. Zpovykané krůty, co najednou dostanou strach o své nóbl hadry, kdežto my v osmašedesátém a pozdějc, když šlo o startovací dráhu západ, nebo ještě pozdějc o pershingy II v Mutlangenu a jinde... Tenkrát to všechno šlo docela pěkně od podlahy. A dneska se ti haranti přiklátí se svíčkami...“

„No a? Nezačlo to v Lipsku taky tak? Já tam byl, pondělí co pondělí jsme vyráželi od svatého Mikuláše. Pondělí co pondělí, povídám, až se nakonec ti nahoře začli klepat...“

„To nemůžeš s dneškem srovnávat.“

„Ale Hitler a Saddám. Jeden i druhý na jedné známce. To se může, co?“

„Buď jak buď hoří naftová pole...“

„A v Bagdádu bunkr plný civilistů...“

„V CNN ale promítají úplně jiný film...“

„Kdy už ti to dojde. To je budoucnost. Ještě než je válka, střelí se televizní práva tomu, kdo dá nejvíc...“

„Něco takového se dá dneska vyrobit předem, určitě bude další válka. Někde jinde nebo zas v Zálivu.“

„Na Balkáně se Srby a s Charváty určitě ne...“

„Jen kde je nafta...“

„Mrtví pak zase žádní nebudou...“

„A strach, doopravdický strach mají jen ty děcka...“

OBSAH

1900Já, kterýžto jsem se vyměnil za mne

1901Kdo hledá, najde

1902Něco takového vždycky bylo

1903Na Svatoduší

1904U nás v Herne

1905Už můj pan otec

1906Ať se mi třeba říká kapitán Sirius

1907Koncem listopadu vyhořela

1908To je v naší rodině takový zvyk

1909Že jsem den co den šlapal

1910Teďkonc vám řeknu, proč

1911Milý Eulenburgu

1912I když jsem si na chléb vezdejší

1913Tu obludu hrozivě se tyčící

1914Dva kolegové v našem ústavu

1915Naše další setkání

1916Po delší procházce

1917Hned po snídani

1918Po krátkém nakupování

1919Ti si všickí

1920Na zdraví, pánové

1921Milý Petře Pantere

1922Co se chce ode mě ještě slyšet

1923Dneska vypadají ty bankovky

1924To kolumbovské datum bylo jisté

1925Leckdo ve mně viděl

1926To písemné odškrtávání

1927Až do půlky toho zlatého října

1928Můžete si to kliďánko všecko přečíst

1929A v tu ránu

1930Ten zvláštní lokál

1931Na Harzburg, na Brunšvik

1932Něco se muselo stát

1933Zvěst o jmenování

1934Mezi námi řečeno

1935Přes můj spolek

1936Takových, co dávali všem naději

1937Naše hrátky na školním dvoře

1938Mrzutosti s naším dějepiscem

1939Tři dny na ostrově

1940Ze Syltu jsem toho moc neviděl

1941Když já byl zpravodaj

1942Druhý den dopoledne

1943Jakkoliv se náš hostitel

1944Jednou to bouchnout muselo

1945Podle slov našeho hostitele

1946Cihlová drť, to vám povídám

1947V té zimě

1948Vlastně jsme si moje žena a já

1949...a představ si

1950Že jsem dávno před válkou býval pekař

1951Vážení pánové od Volkswagenu!

1952Když se nás hosti ptají, pořád ještě říkám

1953Déšť polevil

1954Sice jsem v Bernu u toho nebyl

1955Už vloni

1956V březnu toho tklivě kalného roku

1957Milý příteli

1958Je nepochybné

1959Jak jsme se kdysi my dva, Anna a já

1960Je to k pláči

1961I když to dneska

1962Tak jako dneska papež

1963Sen, v němž lze bydlet

1964Ano ano, na všechny ty hrůzy

1965Dívat se do zpětného zrcátka

1966Existence nebo bytí

1967Můj vlekoucí se

1968Seminář se zřejmě uklidnil

1969To teda musela být drsná doba

1970Moje noviny mi tohle nikdy

1971Vážně

1972Teď jsem já on

1973Jakýpak úlevný otřes

1974Jaké to je

1975Rok jako každý jiný

1976Mysleli jsme

1977To mělo své důsledky

1978Jistě, Důstojnosti

1979Přestaň už s tím vyptáváním

1980Z Bonnu je to

1981Můžeš mi věřit, Rózo

1982Ponechám-li stranou nedorozumění

1983Takového už mít nebudem

1984Já vím, já vím

1985Milé dítě

1986Říká se, že my z Horního Falcka

1987Co vůbec pohledáváme v Kalkatě

1988...ale předtím, v roce, kdy zeď

1989Když jsme z Berlína jeli zpátky

1990Sešli jsme se v Lipsku

1991Mrtví nejsou vidět

1992Poněkud udivený

1993Jako úplně obyčejný policajt

1994Prý mám srdce ztvrdlé

1995...a teď

1996Vlastně mi profesor

1997Vážený pane

1998Rozhodli jsme se, že budeme volit korespondenčně

1999Donutit mě, to mě nedonutil