Zdeněk Rotrekl

[Spisy 2]

Světlo přichází potmě

K vydání připravily Jana a Jitka Uhdeovy

Obálku s použitím reprodukce obrazu Marca Chagalla

Scénický návrh k finále baletu Aleko, 1942,

a grafickou úpravu navrhl Boris Mysliveček

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2023 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 2001)

Vydání tištěné knihy se uskutečnilo za podpory Ministerstva kultury ČR

a Nadačního fondu Obce spisovatelů

a ve spolupráci s Knihkupectvím Barvič a Novotný, spol. s r. o.

© Atlantis®, 2001

Cover picture © Adagp, Paris 2001 (Marc Chagall, Scénický návrh k finále baletu Aleko, 1942)

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 80-7108-229-5 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-330-6 (ePub)

Autor zdůrazňuje výslovně, že všechny děje, události, příběhy a postavy jsou zcela vymyšlené (hlavní postava postrádá dokonce i jméno).

Pakliže by se čtenáři zdály některé události jako povědomé či známé, jedná se o podobnosti a shody zcela náhodné.

Z. R.

„Tys skutečně netušil,“ ozvalo se u dřevěného stropu vězeňské marodky, „kdo to je Šantroch?“ Muž v bílém plášti rozevřel a po svém zvyku zase zamyšleně složil bílá křídla.

„Dlouho ne, jak bych to mohl tušit. To jméno jsem poprvé slyšel v chatě nad třemi kříži a zapomněl,“ řekl trestanec.

„Hannah, to vím,“ s určitostí prohlásil muž v bílém.

„Až do doby,“ zapřemýšlel se trestanec, „až do té doby, kdy na kobce vysvětloval, že každý úředník musí sloužit svému státu, rozumíš, panující oficiální ideologii. Tak to jsem si řekl, že sloužil i norimberským zákonům für neues Europa, tisícileté Říši, a jelikož po tom převratu se začala hlásat jiná ideologie, sloužil asi i té; čili: udával kdysi a udává i nyní. Zdůvodnil si to tím, že je prostě zase jiná doba.“

„Nikdo by neřekl, co všechno se dá hlásat a vynucovat,“ slyšel muže v bílém plášti, „syn Žida je Žid, to se dá chápat. Je syn továrníka továrník? Obchodníka obchodník? V kádrových papírech mu do smrti budou psát: je buržoazního původu.“

Trestanec odvrátil hlavu a pozoroval svoje nehybné tělo dole na kavalci marodky, patrně bývalé tělo přepadávající do tmy víc a víc, jak se směrem od těžní věže Desítky víc a více stmívalo.

Muž v bílém se protáhnul u stropu marodky tak lenivě, že to muselo vězně udřeného z šachty přímo zabolet, a řekl: „Totiž — dovol — promiň. Podívej se, ztratit můžeš všechno — peníze — — žena ti uteče s mladým chlapíkem anebo zemře — — kamarádi padnou na barikádě anebo tě začnou udávat — — tvoje matka dosud žije, ale ztratit můžeš i ji — — vlast ti mohou uloupit — — vlastní dějiny — —“

„Proč mně to vykládáš? Tohle všechno vím.“

„Nech mě domluvit,“ velice tiše namítl ten s křídly, „všechno můžeš ztratit, okradou tě i tvoji nejbližší, víš-li, o čem mluvím.“

„Nevím.“

„Nevadí. Dál,“ nekompromisně zdůraznil muž s nehmatatelnými křídly, „ztratit, opakuju, můžeš všechno, peníze, majetek, rodnou zahradu ve středu města, rodná místa, na nichž nepochopitelně lpíš, ano, i svoje vzpomínky a svoji paměť. Vyměnit nebo ztratit můžeš i svoji národnost, včetně svého jména.“

Trestanec si povzdechl; ovšemže má pravdu. Oba strýcové odjeli dvacet let před první světovou válkou do Spojených států, lákali jeho otce, jenže ten odmítl; nemusel by plout tady pod tím stropem, narodil by se už jako Američan, kvůli lehčí výslovnosti se změněným jménem, strýcové se také jmenují jinak, jakou asi národnost si v Chicagu píšou do papírů, zajímá-li to tam někoho. Pokud žijou, tak zapisují národnost americkou českého původu, syn jednoho, Robert, už bez toho původu.

„Národností po padesáti letech pobytu je na výběr mnoho,“ odříkával muž v bílém.

„Dobře, zkraťme to, nepovídáš, co nikdy ztratit nemohu.“

Trestanec u stropu začal pozorovat rychle rostoucí houby s vybarvenými kloboučky, měnící čas od času barvy od okrové hnědi do kardinálského purpuru, většina z nich vyrůstala na tmavě modrých, radioaktivitu vyzařujících stopkách, rozeznávaly se samy podle druhů a podle toho, na jakém podloží rostly, jedny napadaly všechny dřevěné krovy, podlahy, trámoví ať v boudách či ve vilách, jiné, podobné, vyrůstaly z lidských kostí, jiné z mozkové buničiny, z jater, ze slezin, opět jiné kolovaly v tepnách a v žilách a měly různá jména. Lidé, vybírajíce morek z kostí porostlých těmito houbami, začali měnit své podoby, tváře se jim prodlužovaly a končetiny zkracovaly tak, až mizely úplně. Z obličejů jim počaly vyrůstat dřevomorky a nikdo nenacházel lék proti nim.

Za oknem marodky se pojednou rozzářilo světlo, neslo se nad lágrem jako betlémská hvězda, kdosi začal volat Amnestie — bude amnestie!, možná to vykřikoval trestanec místo pozdravu Kameny — kosti, avšak ten, kdo nebem nesl na špičce meče hvězdu, zvolal silně hlasem velikým: Padne, padne Babylon, Babylon ten velký.

Trestanec u stropu se rychle optal: „Koho nikdy nemůžeme ztratit?“

Muž v bílém plášti s rozepjatými křídly mu křiknul do ucha: „Svoje mrtvé, svoje mrtvé.“

Slyšel ta čtyři slova naprosto jasně, ale u ucha mu zarachotil známý zvuk. Stejný zvuk se při vyklápění hlušiny z huntu na haldu rozléhal nad táborem do všech stran.

Vězeňský lékař sypal uhlí do kamen u jeho ucha; z místnosti se stala naprostá izolace, jelikož stále nikdo nevěděl, o jakou chorobu tu jde.

Přinesl mu malé zrcátko: „Podívej se, jak vypadáš.“

Trestanec se nepoznal; štěrbinami očí uviděl jakousi kulovitou hmotu, mohl se za ní skrývat jeho oteklý obličej, avšak nemusel.

„Už jsi začal v obličeji fialovět,“ řekl lékař, „měl jsi namále.“

Muž s křídly zmizel.

U oplocení vybuchla druhá poplašná světlice, krátce na to mina.

Dozorce na špačkárně cosi řval do polního telefonu, pravděpodobně nějaké heslo centrále na velitelství.

STARÁ ŽENA S MODRÝMA OČIMA a s prořídlými šedivými vlasy, jíž by nikdo nehádal osmdesát let, se odvrátila od otevřeného okna, které zůstávalo rozevřené i v zimě, z kredence si vzala na stůl modře nalinkovaný papír a začala psát koncept dopisu:

Přijměte, prosím, moji upřímnou soustrast nad ztrátou p. manžela, je to údělem nás žen skoro vždy. Nebudu se Vám dlouze rozepisovati o tom a sděluji Vám jen, že se můj syn za této amnestie nevrátil. Byla jsem tam 24/4 na návštěvě, byl pln naděje a co vše si hned začne, a jak mu muselo být, když viděl všechny kolem odcházet a on musel zůstat. Zbylo jich tam ještě 200 a dnes jsem dostala zase povolení k návštěvě, ač jindy to bývá za 3 měsíce a tentokrát skoro za měsíc. Obávám se, aby nebyl nemocný. Jedu v sobotu do Prahy, v neděli je návštěva, dle možnosti Vás uvědomím. Myslím, že to bude Vašeho pana syna zajímat.

Všechno její konání postrádalo prostě ten druh mudrlantství, tak příznačný pro určité okruhy společnosti, a dalo se vskutku nejvýstižněji postihnout jejími vlastními slovy z dopisu matce jednoho vězně: — — je to údělem nás žen skoro vždy.

Po smrti manžela se necítila ani mladou ženou ani stařenou a srdnatě se vrhla do rekonstrukce dvouposchoďového domu, jejž oděla novou fasádou, přikryla novou střechou a v uličním traktu vyzdobila podezdívkou vytepávanou ozdobně ze zvláštní betonové směsi ještě za vlhka. Když za sedm let poté, téměř koncem války, se po náletu bombardovacích letadel zřítila celá polovina domu až do sklepa, přijala to odevzdaně bez záchvatů nářku, bez křečí, jako prostý fakt údělu, který se stal a s nímž se musí vyrovnat a smířit.

Její zvláštními vrstvami uzpůsobená povaha, pro niž toto město zůstávalo podivným způsobem stále cizí, se zdála být nepřemožitelná, majíc vrozenou, nevysvětlitenou odolnost vůči ranám osudu i dějinným katastrofám. Během první světové války ztratila dvě malé děti, radost nemohla mít ani ze zbývajících čtyř, včetně toho později a jaksi nechtěně narozeného. To, čemu říkala úděl ženy, nesla s tichou statečností a podivila by se nesmírně, kdyby ho někdo nazval hrdinným.

„Pane Josefe, zůstaňte tu tak dlouho, dokud ona neodejde,“ řekla jednou obvykle tichým a nevzrušeným hlasem synovu příteli.

Josef se vrátil na první amnestii pro politické vězně a okamžitě navštívil opuštěnou matku, již společně nazývali krycím jménem paní Jánská. Při nepovolených, a tedy nelegálních, tvrdě trestaných kontaktech trestanců s jejich blízkými se stalo nezbytnou nutností zachovávání principů ilegální práce.

Stará žena brzo postřehla, že po návštěvách starší dcery nemůže různé věci najít, jednou ji přistihla, jak se přehrabuje v zásuvkách tabernáklu. Občas v ní zesilovalo přesvědčení, že na návštěvu přichází jednak proto, aby zjistila, zda matka ještě žije, a jednak proto, že si nepozorovaně může leccos odnést.

Zpočátku přirozeně netušil, kam je převážejí, dlouho odhadoval směr od tábora Z na východ, mohly to být trestnice na Mírově, vyloučit se nedala ani Opava, popřípadě nějaký úplně nový tábor, hodně se mluvilo také o moravské Dolní Rožínce. Po přejezdu řeky Moravy zbývaly trestnice dvě: Ilava nebo Leopoldov. Doby obav, kdy při podobných transportech trestanci zvažovali i možnost odsunu politických vězňů na sovětskou Sibiř, pominuly úplně.

Jediné spojení se světem venku a s domovem zůstávalo nepřetržené, a to vědomí ho sílilo (i když si matčin nový sklepní byt, kam ji z trestu za něho vykázali, stěží dokázal představit, a netušil ani, kolik nových kusů nábytku mu pořídila v dobách poměrného dostatku). Vědomí, že někdo na něho čeká, že má kam jít i po dvanácti letech věznění, že mu někdo zůstal věrný i v tom nenávistném Božím dopuštění, jak říkávala. Dojímaly ho matčiny dopisy, v nichž svým krásným, jakoby stále mladistvým písmem sdělovala, jak si s ním rozpráví a na dálku se s ním radí.

Neviditelné kotevní lano se napínalo a povolovalo podle zakazování a povolování návštěv a dopisů, udržovalo ho při vědomí, že všechno má svůj smysl, pokud věci zůstávají na svých místech.

V Leopoldově dostal svoje bývalé kmenové číslo, řadu kamarádů nevytáhl papoušek na první amnestii, jak nazvali nepochopitelná rozhodnutí jakéhosi tribunálu.

Pod kmenovými čísly zahrabali do jámy za zdí bývalého ministerského předsedu Rudolfa Berana, biskupa Gojdiče, důstojníky, označit hroby jménem zakázali, konečně samotná jména dávno vymazali z evidence lidí i z paměti jejich okolí.

Poněkud volnější režim jim na společných světnicích umožňoval, po práci v hale, na peří či na sisalových povříslech, zajít i na sousední světnice. Nezaváhal, nenechal si tuto příležitost ujít, zvědavý, kdo zůstal takový, jakého ho znal před lety při prvním pobytu v Leopoldově, koho nezlomili, kdo odolává stále neochvějně na svém, desíti, dvanácti lety potvrzeném a zaplaceném.

S postupujícími lety se mnohé zredukovalo, z mnohostí zbývalo několik základních, nezapomenutelných čar, takových těch prvních čar, zapisovaných do prvního sešitu v první třídě základní školy.

Připomněl si opět váhající úzkost a strach toho ledna před devíti lety, nezapomene už nikdy na ten den druhého ledna, kdy mu Jarda na chodbě Nových samovazeb šeptem nabídnul: „Pojď s námi, máme to už hotové, jenom vyndat pár kamenů a skočit na zem — na druhé straně — za zdí.“ S Jardou se znal z Borů, seděli spolu přes rok na jedné světnici a důvěřovali si.

Rozvažoval, co by se stalo, kdyby se rozhodl prchnout s nimi, opět pomyslel na nemožnost najít jeden jediný spolehlivý záchytný bod ve zbabělém a nepřátelském prostředí venku — nikdo ze známých to nesměl být, především ne matka — nakonec prorazit zadrátované, zaminované a leckde i oplechované hranice; společný postup všech vyloučil, museli by se rozhodně rozdělit; tenkrát se rozhodl nejít. Jenomže: ta cesta ven se mu nabídla jako v životě tolikrát, neuposlechl pokynu neviditelné ruky lákající tak svůdně, převážily u něho jiné důvody.

Buď jak buď, svoboda volby, svoboda rozhodnutí takového nebo opačného mu opětovně dokázala, že je držitelem svobody, jejím vlastníkem s absolutním dispozičním právem. Vlastně za to měl být vděčný, znamenalo to v jiném jazyku, že má důvěru (nejenom těch šesti, jimž se neobyčejným způsobem z pevnosti uprchnout podařilo), má důvěru čehosi vyššího, jež si ho váží tak, že počínaje tou nevyslovenou nabídkou v Istanbulu mu ustavičně nabízí různé varianty v rozhodování o vlastním osudu.

Tak si prozatím interpretoval skrytý jazyk za ději; slovník tohoto jazyka, jenž vyslovuje, oslovuje a tvoří děje, příhody, příběhy, náhody, včetně takzvaných náhod, snad někdy objeví, bude to pak to světlo přicházející potmě a jakoby reflektorem osvětlující a soudící celý jeho život.

V úvahách vešel do vedlejší světnice, pozdravil se s několika přáteli, ubalil si cigaretu z tabáku Taras Bulba a chvilku poseděl. Kolem něho se mihla povědomá tvář, a ačkoliv se již začalo stmívat, začal brzo tušit, o koho jde.

Trestanec s bílými vlasy, tajemně nemluvný, ho bezpochyby zahlédl také. Neuvěřitelná přítomnost tohoto muže zde, v Leopoldově, mohla posloužit jako příspěvek v debatách o spravedlnosti, kdyby zároveň s ním tam nebyli také oni, ti druzí.

„Vsadím se, že tady má nějaký úkol,“ řekl.

„Cože, ty ho znáš?“ divili se ostatní.

Kývnul hlavou a mlčel.

„Je tu velitelem světnice,“ řekli, „už dlouho.“

(To není ten pravý úkol, v tom bude něco jiného, zapřemýšlel se, kolik mu může být let, má-li tento typ lidí a způsob jejich existence vůbec nějaký věk, možná jsou nesmrtelní nebo se převtělují, usmíval se v sobě.)

„Nechápu, čemu se usmíváš,“ podotkl Karel.

„Své hlouposti ve vazbě na Orlí. Jmenuje se tady také tak?“

„Šantroch, a co má být?“

„Ví někdo, za co sedí?“ ptal se tišším a tišším hlasem.

Nevěděl to nikdo.

„Já tě tady nemůžu nechat,“ přemlouvala mladší dcera matku dusící se kašlem.

„To jsou ty moje obvyklé záchvaty kašle koncem ledna a začátkem února,“ namítala stará žena, „to mě drží vždycky týden dva, víš to dobře. To mívám každoročně.“

„Odvezu tě k sobě,“ naléhala dcera.

Matka se už na odpor nezmohla. Stačila ještě zavřít všechna okna, třebas ji horečka roztřásala už viditelně, aby mně sem nikdo nevlezl, kdoví kdy se vrátí. Nejspíš se nevrátí vůbec, myslela si dcera, aspoň tu všechno najdeme na svém místě.

Celou cestu ve vlaku matka prospala, zdolala i jízdu tramvají z nádraží k vltavskému železničnímu mostu.

„Zažádala jsem, aby ho z tábora přeložili ze zdravotních důvodů jinam,“ řekla již v posteli to, co dcera dávno věděla. „Psal mně už z Leopoldova, ale tvrdí se, že v květnu bude druhá amnestie. To by měl konečně přijít.“

Dcera Mirka o tom slyšela od lidí také, dokonce dva úředníci přišli za domovnicí na starou matčinu adresu na ulici Jana Uhra, vyptávali se na bratra, jak se choval a jakou měl pověst. To mohlo opravdu leccos znamenat.

„To byl moc hodný mladý pán. Takový slušný, první nás zdravil,“ chválila domovnice, členka uličního výboru.

„Tak já už jdu, já už jdu — —,“ stačila říct stará žena.

Nikdo nevěděl, komu to říká.