Zdeněk Rotrekl

[Spisy 5]

Skryté tváře

K vydání připravila Jana Uhdeová

Poznámky ediční a jiné napsali Zdeněk Rotrekl a Jana Uhdeová

Obálku s použitím reprodukce obrazu Marca Chagalla Kejklíř, 1943, a grafickou úpravu navrhl Boris Mysliveček

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2025 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 2005)

Vydání tištěné knihy se uskutečnilo za podpory Statutárního města Brna a ve spolupráci s Knihkupectvím Barvič a Novotný, spol. s r. o.

© Atlantis®, 2005

Editor © Jana Uhdeová, 2005

Commentary © Zdeněk Rotrekl, Jana Uhdeová, 2005

Cover picture © Adagp, Paris 2005 (Marc Chagall, Kejklíř, 1943)

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 80-7108-268-6 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-401-3 (ePub)

Jan Zahradníček

Rodný a křestní list TOM. V, pag. 45, fary ve Starči (kraj jihlavský, okres Třebíč), v děkanství jaroměřickém brněnského biskupství, sděluje, že se v Mastníku č. p. 20 dne 5. prosince 1857 narodil Tomáš Zahradníček, následujícího dne pokřtěný kooperátorem P. Josefem Špaňhelem. Tomášův otec Jan byl půlláníkem v Mastníku, matka Mariana, dcera Jana Sládka, kováře ze Starče.

Dne 4. června 1889 se Tomáš Zahradníček žení s Antonií Lorencovou, narozenou 2. listopadu 1869. Jsou to rodiče básníka Jana Zahradníčka. Z jejich sedmnácti dětí se dospělejšího věku dožívá pouze sedm.

Ve svazku X roč. 1905 na straně 94 pod řadovým číslem 2 v matrice farního úřadu ve Starči je zapsáno datum narození Jana: 17. ledna 1905 v Mastníku č. p. 20.

Zahradníčkův rod byl rodem sedláků, kteří do třicátých let měli v držení i místní hostinec. Básník, syn sedláka a hostinského, rád na své dětství vzpomínal, na doby, kdy jejich světnice před místním bálem voněly jehličím. (O prázdninách musel v hostinci umývat sklenice a obsluhovat vesnickou honoraci, protože všichni z rodiny pracovali na poli.)

Jan vychodil obecnou školu ve Starči u Třebíče a po osmi letech ho rodiče chtěli dát do učení. Zvolili krejčovské řemeslo, avšak to se mu příliš nezamlouvá, a tak po doučovacích zkouškách, hlavně z latiny, přichází od školního roku 1919–1920 do druhé třídy státního reálného gymnázia v Třebíči. Tam také maturuje podle vysvědčení dospělosti s vyznamenáním (č. 31 ze dne 18. června 1926). Na posledním výročním vysvědčení (čís. kat. 33 státního reálného gymnázia v Třebíči) má ze všech předmětů ohodnocení „velmi dobrý“. Z tělocviku je osvobozen pro tělesnou vadu (v dětství spadl ze seníku a těžce si poškodil páteř). Místo tělocviku si zapisuje nepovinnou angličtinu. Na gymnáziu na něho zvláštním způsobem působí profesor Růžička, nadšený přírodopisec, který dokázal studenty nadchnout pro botaniku. (Jan Zahradníček chodí v té době kolem řeky Jihlávky, sbírá květiny a vytváří si herbář tak rozsáhlý, že jej před rokem 1930 prodává za dva tisíce korun, sumu neobyčejnou, ale potřebnou pro pražská studia.)

Na filozofické fakultě Karlovy univerzity je imatrikulován 15. prosince 1926. Podle vysokoškolského indexu přednášek si zapisuje germanistiku, filozofii, estetiku, lingvistiku, dějiny české literatury (profesoři Weingart, Tille, Zich, Fischer, Hýsek aj.). U F. X. Šaldy si zapisuje Soustavné dějiny krásné literatury francouzské XIX. století a později Hlavní problémy i osobnosti francouzského romantismu. Index přednášek končí zimním semestrem 1930–1931. Není známo, dosáhl-li absolutoria na této univerzitě (licenciát). Kolokviální vysvědčení ukazují, že vykonal pouze tyto zkoušky, nikoliv zkoušky státní.

Během svého pražského studia bydlí v nové Masarykově koleji v Bubenči. Pochopil zřejmě brzy, že linii středoškolského profesora sledovat nemůže pro svou značnou tělesnou vadu. Věnuje se proto studiu knihovnickému. (Nižší zkoušku knihovnickou vykonal 7. června 1930, vyšší rok nato 16. června 1931, jak prokazuje vysvědčení zkušební komise knihovnických kursů pro vzdělání v knihovnictví vědeckém i administrativním při filozofické fakultě Karlovy univerzity v Praze č. 10, rok 1929–1930.) Tím svá studia skončil.

V letech 1926–1927 se ve vlaku cestou na prázdniny seznamuje s moravskobudějovickým vysokoškolákem Rudolfem Černým. Přibližně v téže době zakládá Albert Vyskočil s Milošem Dvořákem revui Tvar, kde Zahradníček publikuje své verše. Vytváří se tak tvůrčí okruh, který se rozrůstá o další mladé básníky a spisovatele na nekonfesijním základě. V „pražské etapě“, jak by se tato doba dala nazvat, bydlí Jan Zahradníček na různých místech, dva roky na Maltézském náměstí u svého bratrance, prostřednictvím Alberta Vyskočila v břevnovském klášteře benediktinů, ve Slapech u Prahy u Emanuela Frynty (přivádí ho tam Jan Čep), jeden čas i s Františkem Halasem.

Prostory básníků kolem revue Tvar a pozdějších Listů pro umění a kritiku se rozšiřují. Scházejí se ve vinohradské kavárně Flora, kam dochází kromě Františka Halase Jaroslav Seifert, Vladimír Holan, Josef Palivec, Josef Hora, Václav Černý, malíři, divadelní herci apod., v Národní kavárně i v Tůmovce. Zahradníčkovi je příjemné toto tvůrčí společenství, které se nijak ideologicky či politicky nevyhraňuje, ale které spojuje úsilí o literární tvar. Básník vydává v roce 1930 literární debut Pokušení smrti, rok nato Návrat a pak slavné Jeřáby (1933).

Dne 10. dubna 1930, po vydání své první knihy, píše příteli Františku Halasovi: „Někdy mi ta má knížka připadá jako slátanina. — Je ve mně prázdno jako po porodu a myslím, že to tak musí být. — Jen Hora se mi zdá moc loajální. To mi na něm víc vadí, než kdyby byl komunistou. Jaképak sympatie se stávajícím režimem.“ A rok nato opět Halasovi: „Je jisté, že básně vznikají nejlépe z života trochu nepořádného, jako když jsem byl v Praze.“ Ovšem Zahradníček vlastně zatím Prahu neopustil. I když občas zajížděl na Moravu, byly to návštěvy více méně příležitostné. V roce 1932 cituje Halasovi Yeatse: „Může se přihodit, že básníci se stávají básníky spíše svými hříchy než svými ctnostmi...“

Doba pražského pobytu Jana Zahradníčka je neobjevenou tváří básníka bytostně rezistentního. Zůstal jím až do své smrti. Znamená rozvinutí jeho talentu do té šíře, že nemohl uniknout ani tak bystrozrakému hodnotiteli jako F. X. Šaldovi. V pražském společenství vůdčích duchů První republiky nalézá i své položení básníka a člověka, ale vzdor tomu neustále hledá „svůj“ kraj a zakotvení. Inspirován Otokarem Březinou a Jakubem Demlem, vlastně rodáky, vyvzdoruje neobyčejně brzo své neodvozené básnické místo. Vynikající kritik své doby Pavel Fraenkl nazval Halase a Zahradníčka „rodnými bratry“. Stojí za citování tento pozdrav: „Tak Tě teda taky hezky pozdravuju, Ty jedinej českej slušnej katolíku. Tvůj J. Hora.“ Rozhodovat, kdy se začal Zahradníček cítit vědomě rezistující částí českého katolictví, tu nebudeme. Nalézá hlubinné zázemí s ostatními, ví, spřátelen s Vašicou, Durychem, Demlem, Čepem a dalšími, že není sám. Zná své předchůdce i neideologické současníky v boji o slovesný tvar nekarikovaný politickými či jinými hesly doby. („Čím více zpívá básník na svém stromě genealogickém, tím zpívá správněji. Proto není nepodstatné, o čem zpívá. Jako je nezaměnitelný a jedinečný jeho osud, jeho místo, které mu na světě vybrala Prozřetelnost, není lhostejná ani látka, kterou sytí svůj zpěv. Proto má každý básník kolem sebe určitou krajinu s její atmosférou a s jejími sotva postihnutelnými zvláštnostmi, kterými se liší od všech ostatních míst na světě, a není náhodou, že to bývá jeho rodná krajina, nebo aspoň krajina jeho dětství, nebo aspoň krajina, kde mu poprvé spadly šupiny z očí, a on prohlédl.“ — Básník a jeho krajina z Oslice Balaámovy.)

Zajímavý je dopis Halasův z 2. února 1931: „Ty máš sv. Augustýna, a co mám číst já? Komunistický manifest? Je to doopravdy nějaká láska, ty Tvé přísné lesy a tma. Potřeboval bych, aby mě to také profoukalo a strhalo všelijaké to falešné a křiklavé peří, které narůstá.“ A koncem září 1937: „Milý Honzíku,... Můžeš si být jist, že si Tvé cesty vážím a že jsem rád, že jsi ji nalezl...“ To už Zahradníček přijíždí, po občasných zájezdech na Moravu, od poloviny třicátých let trvale do Uhřínova k básníku P. Janu Dokulilovi. Zde od roku 1939 již ubytovaný píše další verše, shrnuté ve sbírkách Korouhve, Stará země a Pod bičem milostným. P. Jan Dokulil je jeho příbuzný z Mastníku a vzájemně se, po mladších členech rodiny, oslovují „strýčku“. Zahradníčkova jediná cesta směřovala do Itálie, kde pobývá celý měsíc (na cestovním pase vydaném 10. června 1937 v Třebíči má jako zaměstnání uvedeno „redaktor“).

V Uhřínově se začíná stavět nová fara, ta stará je provlhlá a zcela nezpůsobilá k obývání. (Výstižně o ní píše Jakub Deml v dopise psaném obvyklou tuší a začínajícím horáckým nářečím: „Milé přiteli Jene...“) Během přestavování fary bydlí u Františky Bradáčové v Uhřínově č. 68, kde se seznamuje se svou pozdější manželkou (Františka Bradáčová byla její teta). Přátelé vyzývají Zahradníčka k řízení revue Akord v Brně; cestuje neustále: do Uherského Hradiště ke Skácelům, do Kunštátu k Halasovi, do brněnské Občanské tiskárny. Přátelství s prozaikem Janem Čepem a esejistou Albertem Vyskočilem trvají, trvají vztahy k Demlovu okruhu s kritiky Milošem Dvořákem, Rudolfem Černým a Timoteem Vodičkou.

Revui Akord řídí od roku 1940 do jejího zastavení v roce 1944. (Publikuje zde básně Jiřího Ortena, o jehož perzekuci i pravém jménu je informován, básně Ivana Blatného a jiných autorů bez ohledu na jejich ideologické osobní zaměření.) Během této další etapy svého života, „uhřínovské“, se podílí svou měrou na odporu proti nacistické moci. Dokument podepsaný jménem ministerstva národní obrany generálem Ludvíkem Svobodou začíná takto: „UZNÁNÍ — za vynikající péči a podporu při ukrývání příslušníků mé rodiny v obci Nový Telečkov a Džbánice v době nepřátelského obsazení republiky vyslovuji svůj dík a uznání Janu Zahradníčkovi, spisovateli, Brno. Praha 26. ledna 1948.“ Jednalo se o ukrývání manželky Ludvíka Svobody Ireny, které zprostředkoval a zařídil Jan Zahradníček, P. Jan Dokulil a P. Jakub Zemek, pozdější převor dominikánského kláštera ve Znojmě.

Po osvobození propukla opět v českých zemích téměř permanentní kampaň proti katolickým spisovatelům. Přesto však básníku vychází Svatý Václav (1946), Žalm z roku dvaačtyřicátého (1945), Stará země (1946) a La Saletta (1947). Nepochybně s přičiněním Františka Halase je obnoveno vydávání Akordu. Básníkovy knihy se však ocitají ve vzduchoprázdnu. Kampaň umlčování, zastrašování a osobního osočování se zaměřuje na Jana Čepa, Zdeňka Kalistu, Jakuba Demla, Jaroslava Durycha a ovšem také na Jana Zahradníčka. Literární spory se opět začínají vyřizovat mocensky a demagogicky.

Krátce po květnu 1945 se Jan Zahradníček žení. (Oddací list s datem 21. října 1945 farního úřadu v Uhřínově, matrika Od., kniha V, poř. č. 4, uvádí svědka ženicha Jana Čepa, Myslechovice č. 2, povolání ženicha: nakladatelský redaktor, Brno, Wolkrova 5, a povolání manželky Marie Bradáčové: učitelka.) Oddacím knězem je P. Petr Lekavý, kooperátor u Sv. Tomáše v Brně. Ženich v té době bydlel u bratra českobudějovického biskupa dr. Františka Hloucha. V červnu se stal redaktorem nakladatelství Brněnská tiskárna, kde také řídil Akord.

Manželka Marie Anežka Bradáčová se narodila v Uhřínově 14. ledna 1919. Pocházela z rolnické rodiny.

K Vánocům 1945 se manželé stěhují do Brna na Černopolní ulici a jsou zcela bez prostředků. Manželka Marie opustila své místo v Měříně, kde učila na měšťanské škole.

Je třeba se zmínit o tom, že v únorových dnech 1948 bylo okamžitě zastaveno vydávání revue a edice Akord a nakladatelství Brněnská tiskárna zrušeno. V této době básník spolupracuje s Ottou F. Bablerem na přebásnění Dantovy Božské komedie.

Básník byl zatčen ve svém bytě v Brně na Černopolní ulici 50 dne 14. června 1951 v 7.30 ráno, v rámci později vykonstruované skupiny katolických intelektuálů a spisovatelů, vedené údajně Václavem Prokůpkem, zajištěným spolu s Václavem Renčem a Josefem Kostohryzem asi měsíc předtím. Lze říci, že obžalovací spis byl předúnorovými štvanicemi a únorem 1948 už předem vyhotoven. Básníky a spisovatele soudí státní soud v Praze na svém brněnském zasedání 4. července 1952. (Renč a Kostohryz zůstávají v Praze, režírováni do jiných skupin.)

Brněnská skupina má název „Václav Prokůpek a spol.“. Soudu konaného v Brně tři dny, přístupného vybraným členům strany, se jako diváci zúčastnili brněnští spisovatelé a Vítězslav Nezval, přítomný druhý den při výpovědi Jana Zahradníčka. (Pro údajnou velezradu dostává Zahradníček trest ve výši třinácti let těžkého žaláře.) Pro dokreslení cituji z rozsudku úvodní věty: „Obviněný Jan Zahradníček pochází z kulacké rodiny a po absolvování filosofické fakulty stal se básníkem, který vybroušenou formou propagoval ty nejreakčnější vatikánské názory. Obviněnému Janu Zahradníčkovi byl trnem v oku socialismus, pokrok, on ve svých názorech byl věrným přisluhovačem Vatikánu, obdivoval se feudalismu a nenáviděl dělnickou třídu. Jestliže jeho básnické sbírky tento charakter měly již před válkou, jeho práce poválečné, jako LaSaletta nese již vysloveně a zřejmě protisocialistický a proti pokrokový charakter.“ Atd. Rozsudek je dán v Brně 4. července 1952, podepsán dr. Vlad. Podčepický.

Jan Zahradníček je zpočátku vězněn v Brně, ve Znojmě, opět v Brně na Cejlu, v Praze v Bartolomějské ulici, ve vězeňské tiskárně na Pankráci, na Mírově a v Leopoldově. Krajský soud v Praze, odd. 5, dne 10. srpna 1956 snižuje celkovou výměru trestu z třinácti na devět let. (Pravděpodobně zde osobně zasahuje Jaroslav Seifert u prezidenta Antonína Zápotockého.) V období věznění píše, předává spoluvězňům a pamatuje si cykly básní, které později editoři Miloš Dvořák a Bedřich Fučík spojili s básněmi vzniklými v době před zatčením a v několika měsících na svobodě. Utřídili je do těchto okruhů: Znamení moci (osm set veršů), Čtyři léta a Dům strach.

Po usnesení krajského soudu roku 1956, které dostává na Mírově, přichází zpráva, že jeho manželka i děti Jan, Zdislava a Klára umírají v třebíčské nemocnici na otravu houbami. Zcela výjimečně je mu povoleno účastnit se pohřbu (politickým trestancům zásadně tato ojedinělá výjimka udělována nebyla). Správa mírovské věznice však patrně počítala s tím, že Jan Zahradníček bude v době své čtrnáctidenní dovolené propuštěn, nebo si dovolila „krutý žert“, jak soudí Bedřich Fučík v ediční poznámce ke knize Čtyři léta. Osmého a devátého září dvě děti, Zdislava a Klára, umírají, jejich matku a syna Jana se podařilo zachránit. (Všechny děti křtil Jakub Deml.)

Po pohřbu je básník povolán zpět k výkonu trestu, který má pokračovat ještě čtyři léta. Odtud Miloš Dvořák a Bedřich Fučík vysvětlují název cyklu básní z let 1956–1960, které doplňují verši vzniklými po propuštění. (Tak také zní titul poslední, nedopsané básně.) Jan Zahradníček je z Mírova eskortován do Leopoldova a odtud se vrací domů na tzv. první amnestii pro politické vězně 12. května 1960. Po dovolené na pohřeb se mu 1. června 1957 narodila dcera Marie.

Manželku po básníkově odsouzení vypovídají úřady z Brna. Uchyluje se do Uhřínova. Tam Jan Zahradníček po odpykání trestu přijíždí a za několik měsíců umírá cestou z Uhřínova do třebíčské nemocnice na celkové selhání krevního oběhu a srdeční činnosti dne 7. října 1960. Za nesmírné účasti přátel, básníků a spisovatelů je v neděli 9. října pohřben na uhřínovském hřbitově.

Na jednom místě ve svých dopisech píše o odpykaných devíti letech toto: „— Byl to život svého druhu a patří ke mně, k mému osudu jako tolik jiných zkušeností, známostí a vztahů.“ První číslo čtrnáctideníku Obroda (1968) přináší fragment básně Čtyři léta s předmluvou Miloše Dvořáka, který se zmiňuje o tom, že to jsou poslední básníkovy verše, zamýšlené jako počátek větší skladby. „Čtyři léta a ony se nevracejí. Zato já jsem se vrátil a ptám se proč.“ (Citace dopisu Jana Zahradníčka z uvedené předmluvy.)

Dne 16. června 1966 byl usnesením krajského soudu v Brně plně rehabilitován, prokázána jeho nevina a šest let po smrti básníkově celý proces označen za uměle vykonstruovaný. Ostatní spisovatelé téže „skupiny“ byli rehabilitováni za rok až dva později. Práci související s rehabilitačním řízením věnoval Václav Prokůpek zbytek svého podlomeného zdraví a svého života. (Soudce dr. Vlad. Podčepický spáchal v roce 1968 sebevraždu.)

Návrat Jana Zahradníčka do kulturního povědomí se datuje reedicí Jeřábů (1966), již osmým vydáním této sbírky. Časopis My 67 uveřejňuje úryvky ze Znamení moci. Básník však je posmrtně objevován až v roce 1968 v brněnské mutaci Lidové demokracie, ve Studentu a jinde v průběhu Pražského jara. Mladá fronta 5. dubna 1969 přináší důležitý rozhovor s Bedřichem Fučíkem o osudech básníkových ve věznicích i o verších, které tam napsal. Na Mírově např. dostal zásluhou kapitána Stejskala sešit, do něhož mohl psát a který musel měsíčně předkládat. Sešit, významný pro konečné a autentické znění veršů, se však ztratil buď na Mírově nebo v Leopoldově.

Život rozdělil osudy Jana Zahradníčka na dobu dětství a gymnaziálních studií, na pražské období (zde je důležitá korespondence s Františkem Halasem a s Janem Čepem), na období uhřínovské a posléze brněnské s dobou věznění. Pro tuto poslední upozorňuji na vzpomínky Josefa Knapa (S Janem Zahradníčkem), Františka Křeliny (Všichni stejně a O písních), Josefa Palivce (Poezie za mřížemi) a Zdeňka Kalisty (Jan Zahradníček), všechny v rukopisech. Tito spisovatelé spolu jednu dobu prožívali svůj trest na společné vězeňské světnici trestanecké tiskárny na Pankráci, s výjimkou Josefa Palivce. Palivec a Zahradníček se setkali na Mírově.

Jan Zahradníček se nikdy nestaral o svou „generační skupinu“, ale nemohl říci, že by byl osamělý. Shoda v názorech na život a poezii ho sblížila na počátku třicátých let s osobnostmi z časopisu Tvar. Po deseti letech se sešli všichni kolem brněnského Akordu. „Ale nechci mluvit o názorech, neboť básník netvoří z názorů, básník tvoří ze zkušeností, které k těm názorům vedou, a tak pravým jeho názorem je jeho verš a nic jiného.“ (Z rozhlasové přednášky Zastavení /1940/, kterou volně interpretuji také proto, že je úplně neznámá. Svým způsobem ji můžeme považovat za klíč k jeho dílu a za osobní vyznání.) A třebaže nechce mluvit o názorech, nakonec, přidržuje se své praxe, k jistým názorům dospívá. Mají pro něho tuto výhodu: „že jsou mé a že jsem si je sám vydobyl“. Není možné je někomu vnucovat, je možno se o ně leda přít. Cítil dobře, že „není se svými verši sám“, že jimi „jako vedením o vyšším nebo nižším napětí probíhá proud mezi minulostí a budoucností“, třebas někdy bloudil, místo toho, aby „zalit potem v žáru slunce se skláněl nad svým dílem, jak to z pokolení do pokolení činili moji selští předkové“. Opět pozorujeme na tomto místě vědomí rodu a vědomí společenství mrtvých, živých a nenarozených. „Mám pocit, že svými verši něco pokleslého zdvíhám, něco sehnutého napřimuji, něco rozděleného spojuji, něco ohroženého chráním a něco zarmouceného utěšuji.“