Shari Lapena

Co jste to provedli?

Kalibr

Přeložila Naďa Špetláková

WHAT HAVE YOU DONE?

Copyright © 2024 by 1742145 Ontario Limited

Translation © Naďa Špetláková, 2025

ISBN 978-80-284-0911-1

Mým čtenářům, s díky

Ve vermontském Fairhillu se nikdy nic neděje. Je to malé město, obklopené zemědělskou půdou, za níž se v dálce tyčí Green Mountains. Kukuřičná pole a seno. Zastřešené mosty a duchařské historky. Mládež tu pozdě večer popíjí na hřbitově, opřená o náhrobky. Moc další zábavy tu pro teenagery není. Když dostanou řidičák, jezdí kolem v pick-upech rodičů. Při troše štěstí se muchlují. Škola a sporty, domácí práce a brigády…

V ospalém Fairhillu ve státě Vermont se nikdy nic neděje.

Dokud se něco nestane.

Kapitola 1

V PÁTEK BRZY RÁNO projíždí Roy Ressler na svém velkém traktoru po prašné cestě, která lemuje jeho pole, a v duchu se zaobírá nadcházející svatbou svojí dcery. Přemýšlí o tom, jak moc to bude Ellen slušet jako nevěstě. Blíží se konec října; vzduch je svěží, stromy hrají všemi barvami a na zemi se třpytí rosa. Na světě je všechno v pořádku.

Vzhlédne k tmavým siluetám, které před ním, napravo nad jedním z polí, krouží na jasně modrém nebi. Chvíli je sleduje, jak kloužou, jak využívají vzdušné proudy. Kondoři krocanovití. Je jich víc než pět. Zřejmě něco našli. Roy pokračuje v jízdě. Jeho fenka – směska ovčáka, černého labradora a možná čehosi dalšího – pobíhá vedle něj, vyhýbá se traktoru. Pak se zastaví, zavětří.

Ptáci se soustřeďují nad polem o kus dál. Jak Roy ujíždí směrem k nim, pozoruje je. Přiblíží se k otevřené bráně vedoucí na pole, kde kondoři obletují. Asi to bude něco většího, možná srnec. Oberou zdechlinu až na kost; nic víc z ní nezbude. Příroda se postará. Něco ale Roye zarazí. Zajede ke straně poblíž brány, vypne na chvíli motor a prohlíží si pole. Všimne si, že někteří ptáci už jsou na zemi, tři nebo čtyři poskakují a o něco se handrkují. O mrtvolu. Z místa, kde stojí, tam nevidí, ale zahlédne něco světlého.

Fena se na něho tázavě zadívá. Roy znovu nastartuje a vyrazí přes posečené pole, aby se podíval. Kondoři hned neuletí; střeží si svou kořist. Roy ví, že ho nenapadnou, protože to nejsou predátoři, ale výhradně mrchožrouti. Začíná být zvědavý a míří s traktorem k nim, v naději, že odletí. Jsou velcí a oškliví jak noc. Černohnědé peří a holá, červená hlava – jsou vybaveni na to, aby mohli požírat zdechliny, nořit hlavy do starého, hnijícího masa. Takové je jejich poslání – jsou to čističi. Příroda není jenom krásná, to ví Roy moc dobře, nicméně každá její součást má svůj účel.

Porost na poli mu zaclání, na čem to ptáci sedí. Rachotí k nim a oni pokřikují a roztahují křídla, takže vypadají ještě větší. Jeden náhle s mohutným plácáním křídel odletí, dva ale zůstanou. První Roye nepřátelsky sleduje, druhý je nicméně plně zabraný do jídla, hlavu má skloněnou a odtrhává maso. Fenka se drží blízko u traktoru.

Když Roy dojede na třicet metrů od nich, vystartují s hlasitými údery křídel i zbylí dva. Nadále pořádně nerozezná, co že to požírali. Přijíždí blíž, traktor se kodrcá po poli a Roy se ve známém rytmu pohupuje s ním. Sedátko je vysoko, takže už to vidí. Vypne motor, načež se rázem rozhostí ticho, které jako by podtrhovalo jeho šok. Není to srnec.

Je to dívka. Je nahá a leží na zádech. Břicho má rozpárané od kondorů. Oči jí vyklovali, Roy ji přesto zřejmě poznává. Začne dávit, odvrátí hlavu.

Zašátrá v kapse kalhot po mobilu. Když ho bere do roztřesených rukou, málem ho upustí. Je dobrovolný hasič a viděl už spoustu nehezkých věcí, ale nikdy nic takového.

Potom zůstane na místě, vyleze na traktor a hlídá ji, chrání ji před těmi příšernými ptáky, kteří nad ním plachtí a dotírají; nadává, křičí a máchá na ně rukama, dokud nedorazí pomoc.

Paula Acostová uslyší budík a vyleze z postele. Je pátek, půl osmé. Její manžel Martin už vstal, je to ranní ptáče. Učí na Dartmouth College v newhampshireském Hanoveru, což je autem skoro dvacet minut. Jí trvá jízda do fairhillské střední školy, kde učí angličtinu, pouhých pět minut.

Paule to připadá rok od roku těžší. Covid jako by všechno zhoršil – hlavně mezi studenty devátého ročníku. Žáci jsou ve všem pozadu a jsou čím dál závislejší na technologiích a displejích. Sociální dovednosti mají chabější než před pandemií a pozornost oproti dřívějšku takřka neudrží. Nebo že by byl problém v ní? Nemyslí si to – propad vnímají všichni učitelé. Někdy jí přijde na mysl, jestli by si neměla najít jinou práci.

Mezi deváťáky patří i její dcera Taylor. Paula dobře ví, že pro děti je obtížné navštěvovat školu, kde vyučují jejich rodiče. Taylor se zřejmě občas cítí vrcholně trapně, byť by to nepřiznala. Jistě slyší, co děti o Paule – o všech učitelích – vykládají za jejich zády. To je ta potíž s bydlením na malém městě; její dcera nemá možnost chodit na jinou střední školu. Všechny děti z vesnických oblastí v okolí sváží autobus do té fairhillské. Aspoň že Paula není ředitelka – ředitel Kelly má ve škole tři děti a vůbec to nemají lehké. Dost vyvádějí, aby je ostatní nepovažovali za slušňáky anebo je nepodezírali z toho, že mají nějaké výhody. Všichni tři jsou rebelové a mladá Kellyová je z nich nejhorší. Paula s jejich otcem upřímně soucítí.

Vejde do kuchyně. Dcera sedí u stolu nad miskou cereálií, hlavu skloněnou k telefonu. Kdykoli Paula uvidí Taylor přilepenou k mobilu, podráždí ji to a zároveň malinko zúzkostní. Nelíbí se jí, když dcera tráví čas na sociálních sítích. Pokoušejí se jí nastavit hranice, jenže si musejí počínat citlivě. Paula o tom četla spoustu článků a vidí to na vlastní oči – ví, co sociální sítě dívkám způsobují. Jak jim ničí sebevědomí absurdními standardy, s nimiž se porovnávají. Jak zkreslují jejich myšlení, jejich očekávání i priority. Snaží se s tím bojovat, při angličtině pravidelně věnuje lekce médiím, jenže má pocit, že zaklapává víko Pandořiny skříňky až příliš pozdě. Veškeré zlo světa už je venku; vidí ho a dotekem prstu se ho mohou účastnit. Dokonce i tady, v jejich klidném, přátelském městečku ve venkovské oblasti Vermontu. Je to jeden z důvodů, proč mezi některými studenty zřejmě není oblíbená – říká jim, aby odložili přístroje, aby četli a povídali si spolu, a oni to nechtějí slyšet. Navíc známkuje přísně a očekává, že budou skutečně něco dělat. Svých nároků se nevzdává.

Sehne se a políbí dceru do hebkých hnědých vlasů, přičemž se snaží nakouknout na displej telefonu, ale Taylor ho ihned zakryje rukou. Paula se obrátí a jde si pro kávu, kterou jí manžel uvařil a nechal ohřívat. „Viděla ses s tátou?“ zeptá se.

„Jo.“

„Plánuješ dneska po škole něco?“ Paula se snaží, aby to znělo nenuceně. Nechce být moc vlezlá – její dcera je v komplikovaném věku –, jenže má strach, že Taylor příliš nezapadá do kolektivu. Jistěže má pořád kamarádky ze základky – přešly s ní na střední. Nicméně je to nový začátek pro všechny a věci se mění.

Paula má letos jednu třídu obzvlášť neukázněných deváťáků – Taylor mezi nimi není, na to se při sestavování rozvrhu pamatovalo –, ale jinak učí hlavně vyšší ročníky, připravuje je na vysokou. Přesto je jí jasné, jak spolu děti mluví.

„Ne,“ zamumlá dívka.

„A nechtěla by sis najít nějaký kroužek?“ navrhne jí matka jemně. Odpovědi se nedočká.

Kapitola 2

ROY NEOPUSTIL STANOVIŠTĚ. Přijíždějí rychle. Vidí, jak se po prašné cestě žene policejní auto, a mocně zamává z traktoru. Vůz zastaví na kraji cesty. Vystoupí z něj dva muži v uniformě a spěšně se vydají po poli k němu. Je to policejní náčelník ve Fairhillu Mike Hall, tomu Roy volal. S ním přijel strážník Chris Shepherd. Dohromady tvoří celý fairhillský policejní sbor. Roy sleduje, jak se k němu blíží. Fenka jim vyběhne naproti, ale on ji zavolá zpátky a zavelí, aby si sedla. Dojdou k jeho velkému traktoru.

Hall se na Roye podívá, pozdraví ho a oba vykročí směrem k mrtvé dívce. Kousek od těla se zastaví a s krajní vážností si ho prohlížejí. Roy sleze z traktoru a přidá se k nim.

„Kristepane,“ hlesne Hall a promne si spodní polovinu obličeje.

Shepherd nic neříká, jen se dívá. Roy na něho pohlédne a pomyslí si, že vypadá, jako by se mu možná chtělo zvracet.

Hall prohlásí: „To je Brewerovic holka.“

„Musíme ji něčím zakrýt,“ vypraví ze sebe Roy přiškrceným hlasem a pak si odkašle.

„Ne, na nic nebudeme sahat,“ rozhodne Hall.

„Viděl jsem tu ptáky,“ objasňuje Roy.

Šerif přikývne. Je starší než Shepherd a dovede lépe skrývat city, ale Roy Mikea Halla dobře zná a vidí, že jím to otřáslo.

„Radši se k ní nebudeme přibližovat,“ pokračuje Hall, „a ten pes se taky musí držet dál. Ať nedojde ke kontaminaci.“

Stojí mlčky. Roy si teprve teď všimne, že má mrtvá dívka na krku linii tmavě fialových podlitin. Upírá na ně zrak, protože jí není schopen pohlédnout do obličeje a nezdá se mu vhodné dívat se na její nahé tělo, oproti zemi tak bledé. Shepherd se odvrátil a zhluboka se nadechuje ústy, zřejmě aby se dal dohromady. Roy i Hall předstírají, že si toho nevšimli. Dopřejí mladšímu muži prostor. Roy si uvědomuje, že se mu chce plakat, ale tady si netroufne. Nechá to na později, až bude sám anebo až o tom bude vyprávět manželce. Vzpomene si na svou vlastní dceru, která se má vdávat. Tahle dívka už nikdy k oltáři nevykročí. Pomyslí přitom na její rodiče, na ohromnou ztrátu, kterou utrpěli.

„Někdo ji uškrtil,“ usoudí Hall. Shepherd přesune pozornost zpátky k němu. Zdá se, že je připravený tomu čelit.

Roye však při těch slovech zamrazí. Nevybavuje si, že by ve Fairhillu někoho zavraždili. Je tady bezpečno. Lidi chodí v noci sami. Nikdy se tu nic neděje.

„Ale čím? A kde má oblečení?“ ptá se Shepherd energicky.

Dobrá otázka. Leží nahá v poli a kolem není stopy ani po oděvu, ani po ničem, čím mohla být uškrcena.

Hall přikývne. „Použil nějaké škrtidlo. Tohle nemohl udělat holýma rukama.“ Zvedne zrak, odvrátí se od těla a rozhlédne se do všech směrů, potom se zadívá na Roye. „Když jste sem přijížděl, nevšiml jste si nějakých stop?“

Roy zavrtí hlavou. „Ne.“ Otočí se a vidí jen koleje od traktoru, vytlačené v porostu.

Hall se podívá stejným směrem. Není ani poznat, kudy přišli oni, rostliny už se zase zvedly a stopy pohltily. „Někdo ji sem musel odnést,“ poznamená Hall. Chvíli mlčí. „Kdyby ses sem nejel podívat, Royi, nemuseli jsme ji vůbec najít.“

To Roye nijak neutěší.

Hall sáhne pro telefon. „Radši zavolám vermontskou státní policii – ať sem pošlou lidi z oddělení vražd.“

Je časně ráno a na trávě se pořád třpytí rosa. Pole jsou krásná, uspořádaná do čtverců a podél plotů obrostlá stromy. Nejsem si jistá, co tu dělám, ale jsem zvědavá. Sleduju farmáře v džínových lacláčích, jak slézá ze starého červeného traktoru a přistupuje k dalším dvěma mužům, kteří stojí na zemi. Mají na sobě policejní uniformy. Poznávám je – je to šerif Mike Hall a strážník Shepherd, co nám ve škole přednáší o rizicích alkoholu za volantem. Ráda bych věděla, co tu dělají, na co se dívají. Pes je z něčeho rozrušený, ale farmář ho drží zpátky.

Na poli něco je a mě by zajímalo co. Přesunu se blíž. Jsem nad nimi, dívám se dolů. Teď už vidím, co si prohlížejí, ale vůbec tomu nerozumím. Dívka na zemi je nahá a já se stydím za ni, když tu tak leží úplně odhalená a zírají na ni tři chlapi. Nezúčastněně si všimnu, že má v břiše díru a ven jí vyhřezávají lesknoucí se střeva. Nic ji nebolí, protože je zjevně po smrti. Vidím, kde mívala oči, a pocítím slabou směs odporu a lítosti. Táhne mě to nicméně blíž, protože navzdory tomu, jak je zohavená, s jistotou rozeznávám její tvář.

Jsem to já.

Ale mrtvá a znesvěcená. A všichni ti muži působí velmi ustaraně.

Je to hodně divný sen. Už se chci probudit.

Riley to zkouší znovu, posílá Dianě další esemesku.

Seš tam?

Když to jde, většinou si před vyučováním dávají sraz ve školní jídelně. Diana má asi zpoždění, jenže se jí nepodobá, že by ignorovala esemesky – vadila by jí představa, že se kamarádky dotkne. Diana nerada zraňuje něčí city. Je to prakticky anděl.

Riley vyjde z jídelny a vydá se na holčičí záchod v přízemí. Zkontroluje v zrcadle, jak vypadá. Docela dobře. Máma jí tvrdí, že je krásná, ale Riley vlastně neví. Máma má laťku poměrně nízko. Netuší, jak to teď chodí. Riley musela tvrdě bojovat, než jí dovolila nechat si profesionálně udělat obočí, ale fakt se to vyplatilo. Má štěstí, že má pěknou pleť a vlasy a rovné zuby, ale že by byla krásná? Nepřipadá si tak, dokonce ani když má úplně nejlepší den. Není tak krásná jako Diana. Máma tvrdí: Vy mladé holky jste všechny krásné, jenže vám to dojde, teprve až bude pozdě. Taky jí říká, ať se soustředí na mozek, což Riley štve, vždyť přece dostává samé jedničky. Každopádně je těžké určit, co je krásné. Ošklivé se pozná hned. Na tom, co je ošklivé, se všichni shodnou. Kdo je na střední škole ošklivý, neuteče před tím. Díkybohu že není ošklivá.

Znovu zkontroluje mobil, od Diany nic nepřišlo. Strčí telefon do kapsy a vyrazí na první hodinu – mají angličtinu. Paní učitelka Acostová nebude ráda, jestli Diana přijde pozdě.

Riley se posadí na místo a vesele zamává na kamaráda Evana, který sedí kus za ní. Třída se rychle zaplní, žáci si povídají, židle skřípají, batohy s žuchnutím dopadají na zem. Přijde angličtinářka Acostová, usměje se na ně a stejně jako vždy jim radostným, jasným hlasem popřeje dobré ráno.

Učitelka se rozhlíží po třídě, vyvolává jednotlivá jména a zapisuje docházku. Acostová je fajn a Riley si jí váží. Jako všichni dobří studenti. Ti, co ji rádi nemají, by si představovali, že po nich učitel nebude nic chtít. Ale Riley se flákat nechce; chce se učit. Má mozek a hodlá ho používat. Znovu se letmo ohlédne na Evana vzadu v rohu. Diana pořád nedorazila. Riley napadne, jestli není nemocná. Včera jí nic nebylo. Jenže i kdyby nemocná byla, odepsala by jí, pomyslí si s nepříjemným pocitem.

Acostová se přes brýle podívá na Dianino prázdné místo v prostřední řadě. Potom se rozhlédne po třídě. „Viděl jste dneska někdo Dianu?“

„Ne, paní učitelko,“ odpoví Riley. Dalších pár žáků zavrtí hlavou.

Učitelka si udělá poznámku a pak papír odloží. Avšak než stihnou začít, ozve se zaklepání na otevřené dveře a objeví se v nich ředitel Kelly. Tváří se divně, jakoby v šoku. Z místa, kde sedí, Riley zahlédne, že na chodbě stojí policista v uniformě, a přepadnou ji obavy. Kelly posunkem naznačí Acostové, aby šla za nimi. Riley se otočí na Evana a on se na ni tázavě podívá. Znovu se obrátí a chce sledovat, co se děje na chodbě, jenže dveře se zvenčí zavřou. Nastane vteřina absolutního ticha, potom se rozproudí hovor. Co se děje? Viděli jste toho policajta?

Riley se obrátí žaludek. Najednou má o Dianu strach. Neozvala se jí od včerejšího večera. Od chvíle, co vyrážela za svým klukem Cameronem.

Kapitola 3

BRENDA BREWEROVÁ PRACUJE jako noční sestra v nemocnici ve vermontském Windsoru. Ve Fairhillu žádná nemocnice není, na to je moc malý. Pětatřicetiminutová cesta do práce a zpátky Brendě nevadí, většinou. Ve Fairhillu, kde každý zná každého, bydlí ráda. Je tam supermarket, chovatelské potřeby, centrum pro kutily, hlavní třída se spoustou obchodů, několika restauracemi a kino. K tomu menší park, pár kostelů, zimní stadion a knihovna. Děti z okolních farem jezdí do místních škol autobusem. Líbí se jí tady; stačí jí to. Jen má pocit, že její dceři to nestačí. Pro Dianu by si představovala něco víc.

Brenda se většinou vrací ještě předtím, než Diana vyráží do školy. Teď když je dcera starší, začala si Brenda brát noční směny – jsou oproti denním směnám méně náročné a je při nich menší frmol. Dianin otec odešel před šesti lety, to bylo dceři jedenáct, a od té doby jsou samy. On sice občas pošle nějaké peníze – ne tolik, kolik by měl, ale dost na to, aby ho nechala na pokoji a nevymáhala po něm, co doopravdy dluží. Lee má teď novou rodinu, mladší manželku a chlapce-dvojčata, kteří ho podle všeho stojí veškerý čas a většinu peněz. No, co asi tak čekal? Vídají se málokdy, ale vždycky jí připadá méně spokojený a vystresovanější, než když byli spolu. Podle všeho svého rozhodnutí lituje. Dobře mu tak.

Brenda je nicméně docela spokojená. Být sama jí vyhovuje. Zvlášť teď, když Diana dospívá a nemusí jí věnovat tolik času a energie jako dřív. S tím, že ji manžel opustil, se vyrovnala a je ráda, že se nemusí starat o něj ani o jeho nepořádek. Na to, jak se Diana povedla, je pyšná. Její dcera je silná, chytrá a laskavá. To je důležité. Je taky krásná a oblíbená, ale tím se její matka nikdy zas tak nezaobírala. A Diana taky ne – je rozumná. Chce, aby se jí na světě dařilo. Brenda má štěstí – někteří rodiče to s dětmi mají těžké, ale to ona nikdy neměla. Vycházejí s Dianou dobře. Dcera je pohodová a ochotná. Nikdy jí nedělala potíže, Brenda nicméně hloubá nad tím, jestli se tohle nezmění.

Cestou z nemocnice, kolem známých polí a farem, myslí na Dianu. Potom se její myšlenky nevyhnutelně stočí ke Cameronovi, se kterým teď její dcera chodí. Zná ho už léta, dlouho spolu kamarádili. Vždycky byl poblíž, v pozadí, ale letos na podzim se dali dohromady. Přišlo to najednou a záhy to začalo být velice intenzivní. Brendu to zaskočilo, dokonce je z toho poněkud nesvá. Camerona má docela ráda, ale nechce, aby se její dcera příliš vázala. Cameron se jí pro Dianu nezdá dost chytrý, dost ambiciózní, prostě dost dobrý. Nechce, aby si Diana vzala svou lásku ze střední, jako to udělala ona. Venku, za hranicemi Fairhillu, se rozprostírá celý širý svět. Čím míň to ale komentuje, tím líp. Nechce dělat problém, kde asi ani žádný není. Diana půjde příští rok na vysokou – a tím to skončí.

Brenda dnes přijíždí později, musela počkat, než dorazí další služba, takže k nim do ulice odbočuje skoro v devět. Práci sestry miluje, ale je náročná; teď ji bolí nohy a záda a nemůže se dočkat, až si vleze do postele. Mrzí ji, že nestihla Dianu před vyučováním, ale po škole jí to vynahradí.

Její únava částečně vyprchá, když si všimne, že na ulici před domem parkuje policejní vůz. Brenda zamíří na příjezdovou cestu a od jejich dveří se po ní otočí policista v uniformě. Brenda muže, který na ni upírá pohled, poznává, je to policejní náčelník Mike Hall. Najednou cítí, jak jí buší srdce, a když vypíná motor, roztřesou se jí ruce. Snaží se nepoddávat děsu, který ji náhle přepadl. Co tady dělá? O Dianu jít nemůže, ta je ve škole.

Vystoupí z auta a pohlédne na šerifa, který mezitím dokráčel k ní.

Jemně ji osloví: „Paní Brewerová?“

„Ano,“ vypraví ze sebe. „Co se děje?“

„Můžeme si promluvit v domě?“ zeptá se on.

Nelíbí se jí, jak se Hall tváří. Cítí, jako by zevnitř kolabovala, zmáhá ji slabost. „O co jde?“

„Pojďte prosím do domu,“ zopakuje on a vezme ji za paži.

Brenda se nechá odvést ke vstupním dveřím a nejistýma rukama je odemkne. Šerif má v úmyslu říct jí něco, co ona nechce slyšet. Musí se připravit. Jenže se připravovat nechce, nejradši by ho poslala pryč. Je naštvaná, že vůbec přijel.

A pak najednou sedí v obýváku a on jí oznamuje, že je její dcera mrtvá. Její krásná, dokonalá, jediná dcera. Všechno k ní doléhá z velké dálky a s ozvěnou, jako by na ni mluvil z jiné místnosti, chvílemi k ní ale z mlhy připlouvá jeho obličej s ustaraným výrazem. Není divu, že se tváří ustaraně, když si sem přijede a vykládá takové nesmysly.

„Ne,“ prohlásí Brenda nesmlouvavě. „Diana je ve škole. Jděte prosím pryč.“ Vstane a chce ho vyprovodit ze dveří, ale podlomí se jí nohy. On ji právě včas zachytí a opatrně ji usadí zase na pohovku.

„Je mi to líto,“ řekne a hlas se mu zlomí.

Brenda začne naříkat.

Cameron má v pátek první hodinu volnou. Pospí si, potom vstane, osprchuje se, oblékne si džíny, tričko a mikinu s kapucí. Pak vyrazí dolů na snídani. Oba rodiče jsou už v práci. Užívá si, když má dům sám pro sebe. Je to starší stavba na okraji města, s prosklenou verandou a vrzavými podlahami. Cameron si do misky nasype müsli, z ledničky vytáhne mléko a chce se posadit ke kuchyňskému stolu a zkontrolovat telefon, když vtom někdo zaklepe na dveře. On ztuhne a pohlédne ke vstupním dveřím. Postaví mléko na stůl. Klepání se ozve znovu, tentokrát hlasitěji.

Projde předsíní a otevře. Ve dveřích stojí dva policisté v pískové a olivové uniformě vermontské státní policie, statně působící žena a mladší, vyšší muž. Nepoznává je, nejsou odtud. Okamžitě jím projede strach.

„Ano?“ řekne.

„Cameron Farrell?“ ujišťuje se policistka.

„Ano, to jsem já.“

„Máš doma rodiče?“ zeptá se ona.

„Ne, jsou v práci.“ Cameron si všimne, jak na sebe příchozí pohlédli.

Policistka představí sebe i kolegu, ale chlapec jména ihned pustí z hlavy.

„Můžeme dál?“

„Proč? O co jde?“

Neodpovědí a on je gestem pozve dovnitř. Vejdou do obývacího pokoje po pravé straně. Je to staromódní místnost, s nábytkem poněkud za zenitem a pár starožitnostmi, které rodiče během let nakoupili. Cameron se neposadí, a tak taky zůstanou stát. Mladík si nervózně založí paže na prsou a čeká, až promluví.

„Znáš dívku jménem Diana Brewerová?“

„Ano. Je to moje přítelkyně.“

„Možná by sis měl radši sednout,“ navrhne policistka.

Cameron se ztěžka sesune do křesla, které je za ním. Mlčí.

„Mrzí mě to, ale Diana je bohužel mrtvá,“ prohlásí policistka jemně a pozorně si ho prohlíží.

„Cože?“ nechápe Cameron.

„Její tělo se před malou chvílí našlo na poli nedaleko odtud.“

Slyší, jak mu v uších buší krev. Zavrtí hlavou. „To není možné. Vždyť jsem ji viděl, teprve –“ Najednou zmlkne.

„Kdy jsi ji viděl naposled?“ zeptá se policistka.

Cameron polkne. „Včera večer.“

„Včera večer v kolik?“

„Přesně to nevím. Musím se zamyslet.“

Policistka čeká, že bude pokračovat, on je ale vyděšený. „Co se jí stalo?“ zeptá se nejistým hlasem.

Ona jeho otázku ignoruje a zeptá se: „Kde jsi ji včera večer viděl?“

Cameron odpoví a oči se mu zalijí slzami. „Vyzvedl jsem ji v tátově pick-upu. Jeli jsme se projet.“ Odkašle si. „Líbali jsme se a tak.“ Nervózně pohlédne na oba policisty. „Potom jsem ji vysadil zase u nich a jel domů – dorazil jsem asi chvilku po jedenácté.“

Policistka mírně přikyvuje. Jemně prohlásí: „Upřímnou soustrast.“ A potom: „Rádi bychom si s tebou promluvili ještě na stanici, jestli to nevadí.“

„Dobře,“ souhlasí on. Začíná se chvět po celém těle.

Žena dodá: „Měl bys zavolat rodičům.“

Kapitola 4

PAULA ACOSTOVÁ TO NEDOKÁŽE úplně vstřebat. Diana Brewerová je mrtvá? Pohlédne na povědomého policistu na chodbě před učebnou. „Cože?“ řekne.

Strážník Chris Shepherd jí odpoví: „Její tělo se našlo před malou chvílí na poli za městem. Teď tam jsou lidi z oddělení vražd.“

Paula se obrátí na ředitele Kellyho. Ten působí, jako by toho na něj bylo moc, jako by vůbec nevěděl, jestli to zvládne.

„Chcete říct – že ji zavraždili?“ ptá se Paula nevěřícně.

„Vypadá to tak.“

„Prokrista,“ vydechne Paula a pravou rukou se bezděčně chytne za srdce. „Taková milá holka.“ Vybaví si Taylor, svou vlastní dceru. Potom pomyslí na Dianinu matku, se kterou se už mnohokrát setkala na třídních schůzkách. Má zničený život, v pouhé chvilce. Paula najednou pocítí, že by si potřebovala sednout, ale na chodbě nejsou žádné židle.

„V ředitelně jsou lidi od státní policie. Chtějí si promluvit se studenty, co ji znali,“ oznámí Shepherd. „Mají dorazit ještě další policisti a detektivové z oddělení vražd, aby vedli vyšetřování.“ Vrhne pohled na Kellyho. „Pan ředitel nám řekl, že u vás ve třídě máte dva z jejích nejlepších přátel – Riley Meadovou a Evana Carra. Jsou tam teď?“

„Ano.“

„Rádi bychom co nejmíň rušili a nechceme dělat potíže,“ pokračuje Shepherd, „ale ta zpráva se roznese hodně rychle a děti si ji začnou předávat po telefonu. Měli bychom je předběhnout a oznámit jim to hned.“

„Má taky přítele, Camerona Farrella,“ prohlásí najednou Paula.

Shepherd přikývne. „Kolegové už s ním mluví. Můžeme?“ zeptá se a vykročí ke dveřím do třídy.

Riley se zděšeně dívá, jak se dveře otevírají. Srdce jí buší jako o závod a má příšernou předtuchu, co se bude dít dál. Nejprve vstoupí paní učitelka Acostová, usoužená a bledá, v úplně jiné náladě, než s jakou přišla do třídy před pouhými pár minutami. Ředitel Kelly vypadá ještě hůř; doprovází ho policista, kterého teď Riley poznává. Je to Chris Shepherd a většinou ho člověk nevidí jinak než s úsměvem, teď se ale tváří velice vážně. Někdo umřel, napadne Riley. Má pocit, že snad omdlí.

Ředitel si odkašle a prohlásí: „Bohužel mám pro vás hroznou, tragickou zprávu.“ Třída se zcela ztiší, veškerá teenagerovská energie se zklidní. „Vaše spolužačka Diana Brewerová zemřela.“

Riley se zajíkne tak hlasitě, že se po ní několik dětí otočí. Dívá se na ni i Kelly.

Prohlásí, přímo k ní: „Je mi to moc líto.“

Riley vidí, že nemá daleko k slzám. I ona dýchá až moc rychle, přerývaně, a oči se jí zamlží.

„Vyučování se pro dnešek ruší,“ pokračuje Kelly, „ale z budovy prosím ještě neodcházejte. Zanedlouho dorazí psychologové, kdyby si s nimi kdokoli z vás chtěl promluvit. Doporučuji vám, abyste to udělali všichni. U mě v kanceláři jsou taky lidi ze státní policie a rádi by hovořili s každým, kdo Dianu znal, v zájmu hladkého průběhu vyšetřování.“

„Vyšetřování?“ ozve se ze zadní části místnosti.

Ředitel Kelly vypadá, jako by mu došla slova, a Shepherd udělá krok vpřed. „Tohle není možné podat nijak snadno,“ prohlásí a vážně se rozhlédne po žácích ve třídě. „Diana byla zavražděna. Budeme potřebovat vaši pomoc.“

Edward Farrell dorazí na policejní stanici ve Fairhillu ve stejné chvíli jako jeho žena – vjíždí v pick-upu na parkoviště hned za jejím autem. Oba odešli z práce, aby mohli být se svým synem Cameronem. Je to hrůza, jeho přítelkyni někdo zavraždil. Je těžké tomu uvěřit. Taková milá dívka. Syn bude potřebovat jejich plnou podporu.

Na parkovišti Edward pevně obejme svou manželku Shelby. Je uplakaná. V ruce žmoulá papírový kapesník a řasenku má rozmazanou. Světlé vlasy rozcuchané.

„Vůbec tomu nemůžu uvěřit,“ řekne mu, když se konečně odtáhne. V obličeji se jí zračí šok.

„Já taky ne,“ přidá se on.

„A Cameron – jak se s tím asi vyrovná?“ ptá se Shelby nešťastně.

„To nevím.“

Nakonec se oba odhodlají a obrátí se ke schodům vedoucím na malou policejní stanici. Uvnitř je jejich syn. Potřebuje je.

V budově z červených cihel je obratem dovedou do výslechové místnosti, kde se na židli choulí jejich syn. Edwardovi ten pohled málem zlomí srdce.

Cameron vyskočí, když je uvidí, padne do máminy náruče a rozvzlyká se. Edward je sleduje, polkne. On sám má co dělat, aby se nezhroutil, kvůli synovi však chce být silný. Ví, že Cameron to s Dianou myslel vážně. První láska. A takhle strašně skončila.

Za nimi se otevřou dveře a Edward přesune pozornost ze syna s manželkou na dvojici příchozích. Jedním z nich je vysoký, dobře stavěný muž – vypadá na něco přes čtyřicet a na sobě má elegantní oblek a bílou košili, bez kravaty a u krku rozepnutou. Krátké hnědé vlasy mu začínají šedivět. Je hladce oholený. Vyzařuje z něj klid a autorita.

„Jsem detektiv Stone, z oddělení vražd policie státu Vermont, a tohle je detektiv Godfreyová,“ představí sebe a svou kolegyni. Ta je drobná, s tmavými vlasy ostříhanými nakrátko a v námořnicky modrém kalhotovém kostýmu. „Hlubokou soustrast,“ řekne detektiv Stone všem třem. Zdá se upřímný, ohleduplný. „Prosím, posaďte se.“

Všichni si sednou. „Rádi bychom si s vaším synem promluvili o Dianě. Potřebujeme vědět, zda by nám nemohl pomoct zjistit, kdo to udělal,“ objasňuje Stone. „Ale protože není plnoletý, musí být u výslechu přítomný zákonný zástupce. Můžete tu oba zůstat.“

Edward přikývne. „Dobře.“ Letmo pohlédne na manželku.

Stone se obrátí na Camerona. „Tohle je čistě dobrovolné. Na otázky nám nemusíš odpovídat, ale informace od tebe by nám mohly pomoct. Navíc čím dřív si promluvíme, tím líp.“

Edward sleduje, jak Cameron přikyvuje. Jeho vysportovaný, dobře vypadající syn je neobvykle bledý a na tvářích má stopy po slzách, ale teď už se po záchvatu pláče dostatečně uklidnil. Podle všeho se mu ulevilo, že tu má rodiče.

„Kolegové mi hlásili, že ses s Dianou viděl včera večer. Můžeme si to ještě jednou projít?“

Cameron zalétne očima k matce a pak řekne: „Dobře.“ Poté spustí: „Jel jsem k ní asi tak v deset. Tou dobou k ní jezdím docela často. Její máma odchází před desátou do práce. Chodí na noční, dělá sestru v nemocnici ve Windsoru.“

„Jakým autem jsi tam jel?“

Edward si všimne, že Camerona ta otázka polekala. I jeho to trochu zaskočilo. Co sakra záleží na tom, jakým autem jel?

Chlapec odpoví: „Tátovým pick-upem. Vždycky mi ho půjčuje, když ho nepotřebuje, a večer už se nikam nechystal.“ Edward souhlasně přikývne. „Takže jsem jel k ní, vyzvedl ji a vzal jsem ji na projížďku.“

„Proč jste se jeli projet?“ otáže se Stone nenuceně.

Edward si všimne, že se syn začervenal až do karmínova, a hned je mu to jasné.

„Občas se jedeme projet a někde zaparkujeme…“ Nechá větu nedořečenou, jako by se to zdráhal vyslovit.

„Aha. Měl jsi s ní včera večer styk?“ zajímá se Stone. Potom dodá: „Omlouvám se, musím se zeptat.“

Cameron se vší silou vyhýbá pohledu na rodiče, raději sklopí zrak ke stolu. „Ano.“

„Dobře. Použili jste kondom?“

„Ano.“

„Odpusť mi tu otázku, ale proč jste nezůstali v domě?“ pokračuje Stone.

Nato Cameron zvedne oči a zadívá se na detektiva. „Cože?“

„Dům byl prázdný. Dianina matka byla v práci. Nikdo jiný tam nebydlí.“

Edward sleduje, jak se syn začervená a znovu sklopí pohled ke stolu. Pak Cameron zamumlá: „Diana to nerada dělala v domě. Připadalo jí to neslušné vůči mámě.“

Stone přikývne, jako že to naprosto chápe, ale Edwarda detektiv dráždí. Jeho chování se mu zdá neomalené a necitlivé. Syn právě přišel o někoho, na kom mu velice záleželo. A teď je zbytečně zostuzován před rodiči.

„Co měla na sobě?“ pokračuje Stone.

„Hm, džíny, flanelovou košili a béžovou manšestrovou bundu.“

„A jaké prádlo?“

Cameron znovu zrudne. „Měla podprsenku a kalhotky, ale barvu si nepamatuju. Nějaká tmavá. Taky ponožky a tenisky. Proč se mě na to ptáte?“

Stone ho ignoruje. „V kolik hodin jsi ji přivezl zpátky?“

„To nevím přesně, ale kolem jedenácté. A pak jsem jel domů.“

„Doprovodil jsi ji do domu, nebo třeba ke dveřím?“

„Zastavil jsem před jejich domem a díval se, jak jde dovnitř. Zamávala mi, zavřela za sebou a já jsem jel.“

„Odemykala si dveře, když vcházela?“

Cameron se odmlčí. „To jsem si nevšiml.“ Následně dodá: „Ale myslím, že nezamykala, když jsme předtím odjížděli.“

„Dobře,“ řekne Stone. „Zmínila se Diana někdy, že by z někoho měla strach? Neobtěžoval ji někdo?“

„Ne. Všichni ji měli rádi,“ odpoví Cameron.

Kapitola 5

SHELBY SLEDUJE, JAK SE JEJÍ SYN, usazený těsně vedle ní, po větě „Všichni ji měli rádi“ složí. Sama cítí, jak se jí chvěje spodní ret; přitáhne si Camerona k sobě a hladí ho po hebkých hnědých vlasech. Vnímá, jak se jeho tělo otřásá vzlyky. Je to pravda, Dianu měli všichni rádi. Byla až neuvěřitelně skvělá. Farrellovy potěšilo, když s ní jejich syn začal chodit. I oni se do ní tak trochu zamilovali. Tohle všechno je hrozně těžké. Shelby doufá, že to její otřesený syn nějak přežije.

Je pro ni takřka nesnesitelné myslet na Dianinu matku Brendu. Bude teď úplně sama, Diana jí byla vším. Čeká ji tak smutný život, ve chvilce se všechno změnilo. Cameron je taky jedináček. Shelby si vůbec nedovede představit, jak by žila, kdyby o něho měla přijít. Život je hrozně křehký, pomyslí si, zatímco svírá v objetí štkajícího syna; člověk by ho nikdy neměl brát jako samozřejmost. Pořád Camerona vnímá jako chlapce – zdá se jí tak mladý. Nezamlouvá se jí představa, že s Dianou provozovali sex v jejich autě.

Kdo mohl něco tak hrozného udělat? Není naivní, navíc detektiv pokládal hodně nepříjemné otázky, takže se dá usoudit, že byla Diana před vraždou napadena i sexuálně. Shelby je z toho fyzicky špatně.

Jak se to mohlo stát? Cameron ji v pořádku dovezl domů. Fairhill je malé město, všichni se tu znají – tady se nevraždí. Myslí si snad policisti, když se ptali na ty dveře, že na ni mohl někdo čekat uvnitř? Je to klidně možné, pokud Diana nezamkla. Místní nechávají otevřeno dost často. Shelby je zle, když si pomyslí, že její syn Dianu nevědomky dovezl přímo k jejímu vrahovi. Jak jinak to mohlo být? V tu hodinu by už znovu ven nešla. Možná tam někdo přišel až později? Nebo se tam pak vloupal? Minulou noc byla v domě úplně sama.

Shelby z celého srdce doufá, že toho hajzla chytnou. Trest smrti by pro něj byl až moc mírný. Je opravdu příšerné, že její syn přišel o svou první vážnou známost takhle.

Přesto Cameron detektivům malinko zalhal.

Jeho matka se tím snaží neznepokojovat. Nicméně když po výslechu – který se nekonečně táhl – jede sama ve svém autě, kdežto Camerona veze otec pick-upem, starosti si přece jenom dělá. Ví něco, co její manžel netuší. Měla by mu to říct? Oslovit přímo Camerona? Ona totiž včera v noci vstala, zatímco Edward vedle ní mocně chrápal. Chtělo se jí na malou. Cestou na záchod nahlédla do synova pokoje, protože dveře byly pootevřené. Většinou měl zavřeno. Postel byla prázdná. Cameron tam nebyl. Když se pak vrátila do ložnice, podívala se na digitální budík na nočním stolku. Byla skoro jedna. Blesklo jí hlavou, že si s Cameronem ráno bude muset promluvit. Ve všední den měl být doma do půl dvanácté. Ona i Edward tou dobou většinou už spali, takže nevěděli, jestli to dodržuje. Nehlídali ho. Jen prostě předpokládali, že domů chodí včas.

Když potom ležela v posteli – poté, co si vyndala špunty z uší – a strachovala se, slyšela, jak se plíží dovnitř. Podívala se na budík. Ukazoval 1.11. Napadlo ji, že by vyšla na schody a promluvila si s ním hned, ale pak usoudila, že to do rána počká. Uklidnilo ji, že v pořádku dorazil, a zase usnula.

Teď však cestou z policejní stanice myslí na to, že policii neřekl pravdu. Nepřišel domů po jedenácté, ale až po jedné. Shelby každopádně neví, proč lhal. Dovezl Dianu v jedenáct v pořádku domů a jel pak někam jinam? A lhal kvůli dohodnuté večerce? Anebo Dianu vysadil před domem mnohem později, než tvrdil?

Brenda Brewerová je na policejní stanici, v jedné ze dvou výslechových místností. Sedí tam s policistkou, která jí přinesla kávu, kapesníky a mluví na ni tichým hlasem. Neví, kam vyrazil šerif. Potřebovali ji dostat z domu a prozkoumat ho coby potenciální místo činu. Řekli jí, že podle jejich předpokladů Dianino tělo na pole někdo dopravil, zabita – pomocí nějakého škrtidla – byla někde jinde. Jedním z možných míst je jejich dům. Brendu šokuje představa, že Dianu mohl zabít někdo u nich, zatímco ona byla v práci.

Do místnosti nehlučně vstoupí muž v tmavém obleku doprovázený ženou taktéž v civilu a uniformovaná policistka odejde. Muž se představí jako detektiv Stone a žena jako detektiv Godfreyová z oddělení vražd vermontské státní policie. I oni mluví tiše. Brendin bývalý manžel už je na cestě, nicméně teď bydlí víc než dvě hodiny autem odtud. Brendu napadne, že je jediný, kdo tu ztrátu pocítí aspoň přibližně stejně bolestivě jako ona. Má nicméně novou rodinu, další děti. Ona nemá nikoho.

„Vím, že to je nesmírně těžké,“ prohlásí detektiv Stone jemně, „ale chceme dopadnout pachatele. Myslíte, že byste nám zvládla zodpovědět pár otázek?“

Přikývne. Vynasnaží se. Přestože by byla nejradši, kdyby ji někdo uspal a už se nikdy neprobudila.

Stone promluví: „Víme, že Diana udržovala vztah s Cameronem Farrellem. Zmínila se ale někdy o tom, že by o ni měl zájem někdo jiný?“

Brenda se snaží přemýšlet, proklestit si cestu mlhou šoku, smutku a odmítání. „Nic takového si nevybavuju.“

„Nesvěřila se tedy, že by ji někdo obtěžoval, případně jí projevoval zájem, který neopětovala?“

Brenda zaváhá, vzpomene si. „Vlastně se jednou zmínila, že jí nahání hrůzu jeden zákazník v obchodě, kde pracovala.“

„Co to bylo za obchod?“

„Home Depot, obchod pro kutily. Chodila tam na brigádu v létě, a když začala škola, občas měla službu večer nebo o víkendu.“ Odpovídá automaticky; samotnou ji překvapuje, jak jasně se vyjadřuje.

„Co ještě říkala o tom zákazníkovi?“

„Povězte nám o jejím příteli Cameronovi,“ vyzve ji detektiv Stone.

Brenda na něj pohlédne. „Co přesně chcete vědět?“

„Jaký je?“ zeptá se Stone.

„Intenzivní v jakém smyslu?“

„Schvalovala jste jejich vztah?“

Brenda zavrtí hlavou. „Ne.“

„Ne.“