Přeložila Zdeňka Zvěřinová

MALAS

Copyright © 2024 by Marcela Fuentes

All rights reserved.

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2025

ISBN 978-80-249-5792-0

Pro Roberta a Lety

a

pro moje babičky

el paso de la muerte

Po dětech už nikdy nebudete stejně celistvé jako dřív. Po porodu působí vaše tělo nekompletně. Uvnitř si připadáte prázdné, což jste předtím, než se s vámi miloval muž a učinil vás matkou, necítily.

Kdysi, na jiném místě a v jiné době, stála teprve patnáctiletá dívka na kovovém schodišti na mexickém rodeu charreada a ve zpocené ruce držela sklenku limonády. Zahořela láskou k mladému kovbojovi a ten jí převrátil svět vzhůru nohama.

Ta dívka, usilující o otcovu pozornost, si připadala jako neviditelná. Už jí bylo patnáct, takže se podle tradice stala ženou, ale jako výsledek otcova hříchu slavila narozeniny tajně. Víš, že jsi moje zlatíčko, ujišťoval ji otec a koupil jí nové šaty, zaplatil mexické kapele, mariachi, za serenádu za svítání a pro oba pořídil vstupenky na rodeo. Nechal ji, ať se prochází mezi prodejními stánky u ohrady pro dobytek, se slovy: Kup si, cokoli chceš.

Právě si objednala limonádu, když jí do cesty vstoupil kovboj, charro.

Vůbec se nepodobal jejímu otci. Nepocházel z bohaté vrstvy majitelů pozemků. Byl to mladý, snědý jezdec na koni, vaquero, který se narodil a vyrostl na pastvinách mezi dobytkem. Táborové ohně měl v krvi a laso, sedlo, vítr a širé nebe tvořily celý jeho život. Neměl na sobě krátké kovbojské sako, jen bílou košili s jemným prošíváním. Kožené chrániče nasáklé tukem byly poškrábané. Černé vlasy nechráněné kloboukem se mu v odpoledním světle leskly.

Vnímala ho, jak stojí vedle ní, tichý jako hřejivé slunce. Chtěl, aby se na něj podívala. Ona však měla sklopené oči, byla to slušně vychovaná dívka. Když se prodavač otočil, aby jí vrátil drobné, kovboj se k ní naklonil blíž a pošeptal: „Další zápas bude pro tebe.“

Odtáhla se, ale to už charro mizel v davu.

Cestou zpátky na své místo se zastavila na vrchu schodiště. Kovboj stál v aréně s otěžemi neosedlaného hnědáka v ruce. Pod sombrerem mu neviděla do obličeje, zahlédla jen krátký záblesk zubů. Jeho úsměv neopětovala. Byla hodné děvče. Přesto tam zůstala a dívala se. Tahle jízda byla pro ni.

Kovboj zvedl ruku a divákům na hlavní tribuně i dalším soutěžícím, kteří seděli u hrazení, ukázal tři roztažené prsty. Branou pro dobytek vběhli do arény tři mustangové.

Mladík vyskočil na svého koně. Byl to lehký pohyb, jako by ho nahoru někdo vymrštil. Mezi štíhlými pevnými stehny sevřel koňské boky. Dívka stála na místě s chladivou sklenkou limonády v ruce, jako by do dřevěné podlahy vrostla.

Mladík sladil rychlost svého koně s vůdčí klisnou vpředu. Za hlasitého pokřikování ostatních kovbojů se zvířata řítila po obvodu arény v kupovitých oblacích prachu. Kopyta duněla do země, lasa svištěla a muži je pobízeli k čím dál zběsilejšímu tempu. Mladík se prohnal kolem, jednu nohu pokrčenou, připravený ke skoku.

Když projel tryskem kolem ní, ucítila prudký závan vzduchu. Frkající kůň potřísnil lem jejích nových šatů slinami. Srdce jí prudce vzlétlo jako vlaštovka, kterou něco vyplašilo z hnízda a už nikdy se do něj nevrátí.

Kovboj přeskočil z jednoho holého hřbetu na druhý. Jeho napůl sbalené tělo se ztrácelo v prašném vzduchu. A potom sevřel mustangovu hřívu v pěstích a vší silou se snažil, aby ho divoký vzpínající se kůň neshodil. Sombrero se mu skutálelo a skončilo rozdupané pod náporem kopyt. Dvakrát projel na mustangovi kolem dokola.

Jeho kolegové vítězoslavně zavýskli: „Johohóóó! José Alfredo!“

Byl hrdý. Ale ona byla ještě hrdější. Copak neviděli, co pro ni udělal? Copak si to neuvědomovali?

Hledat tu dívku je jako dívat se dalekohledem do minulosti. Ztrácí se v dálce, tak malá, že ji můžu schovat pod špičku prstu, stejně jako jím zakrývám slunce. Stále cítím, jak září. Přesto nemám nejmenší tušení, kam se poděla.

První kapitola

Šťastné období

PILAR AGUIRREOVÁ, 1951

Pilar si namočila chodidla do kbelíku se studenou vodou a usoudila, že oteklé nohy jsou nejabsurdnější potupou v celém těhotenství. Horší než pálení žáhy nebo křečovité záškuby v břiše, když dítě v děloze škytá. Horší než výskyt akné nebo náhlé potíže s nadýmáním, které aspoň dokázala potlačit silou vůle. Oteklá chodidla a opuchlé kotníky byly zkrátka ze všeho nejhorší.

La de la mala suerte siempre soy yo, pomyslela si. Já mám vždycky smůlu. Samozřejmě že se to stalo zrovna teď. José Alfredo ji pozval na oslavu patnáctých narozenin Dulce Ramirezové. Nežil rušným společenským životem a ta dívka nebyla příbuzná. Proto bylo to pozvání obrovskou výsadou. Pokusem o smíření. Navrhl to Pilar jako ruku ke smíru po měsících jejích nevyřčených stížností. Byla to pro ni skvělá příležitost. Všichni ve čtvrti Caimanes uvidí, že ačkoli čeká druhé dítě a je v osmém měsíci, manžel s ní stále jedná jako s milenkou.

Jenže oslava se konala třetí srpnovou sobotu a Pilar se to ráno probudila s chodidly oteklými jako čerstvě upečené vdolky.

Nyní seděla na předních schodech domu své comadre Romi Muñozové, sypala si epsomskou sůl do kbelíku s vodou a její pětiletý syn Joselito cvrnkal pekanové ořechy na ulici. Pravděpodobně ji pozorovala polovina sousedů, ale co mohla dělat? Romi na večerní hostinu vařila fazole, takže uvnitř bylo jako v sauně.

„Nech si je tam aspoň půl hodiny,“ poradila jí Romi zpoza síťových kuchyňských dveří. „Jestli to nezabere, půjčím ti svoje boty.“

„Dobře,“ souhlasila Pilar. Z pronikavé vůně vepřového, které se dusilo společně s fazolemi, se jí zmocňovala mírná nevolnost. „Ale vypadni z té kuchyně, nebo ti budu muset nanovo upravit vlasy.“

„Ya mero.“ Za minutku. Romi znovu zmizela v kuchyni.

Pilar protočila oči. Věděla, že to nebude minutka. Natočila jí vlasy na natáčky a pečlivě ovinula do šátku, ale než ta oslava začne, stejně jí zplihnou. Romi, tak organizačně schopná a vynalézavá při řešení problémů, zanedbávala svůj vzhled. Vůbec se nestarala, jak vypadá. Pravda, bylo jí sedmačtyřicet, takže byla o dvě desetiletí starší. Třeba to člověka přestane ve středním věku zkrátka zajímat. Možná to přijde společně s rozšiřováním pasu a šedinami. Přesto si Pilar neuměla představit, že ji by v jakémkoli věku přestalo zajímat, jak vypadá.

Zavrtěla prsty ve vodě a zapřísahala je, ať splasknou do původní velikosti. Rominy boty budou pravděpodobně spíš praktické než elegantní, ale co jiného jí zbývá? Do žádných vlastních se teď nevešla, kromě starých odřených sandálů. Představa, že v nich půjde na taneční zábavu, ji děsila. Na dnešní večer si připravila elegantní oděv: tmavou halenku se vzorem žlutých sedmikrásek a širokou zlatou mašlí u krku a úzké černé bavlněné kalhoty. Speciálně pro tuto příležitost si všila do pásku elastický pruh. Rozpustí si vlasy, uprostřed si je rozčísne na pěšinku a kadeře po obou stranách čela si natočí přesně jako María Félixová.

Joselito se k ní rozběhl a mrštil jí mezi opuchlé nohy hrst pekanových ořechů, až jim oběma šplíchla voda do obličeje. Radostně se zasmál, s vlasy připláclými do čela a s vlhkou skvrnou na rozhalence, která vypadala jako bryndáček.

„Ne, ne, zlato,“ pokárala ho nepřesvědčivě. V horkém dusnu ji bolela hlava a mluvení to ještě zhoršovalo. Joselito popadl záhyb jejích bavlněných šatů a znovu udeřil do vody.

„Joselito,“ zamumlala a pokusila se mu uvolnit prsty. „Buď na maminku hodný.“

Měla by dnes večer zůstat doma. Už teď byla unavená. Proč chce někdo pořádat oslavu na samém vrcholu léta, kdy země trpí nejvíce spalujícími týdny v roce? Každý den byl tak úmorný, že psi z celé čtvrti s namáhavým funěním zalézali do stínu pod domy. Nebe zářilo tak, že ani nevypadalo modře, ale jasně žlutobíle. Ne, musela na tu oslavu jít, protože jinak by ji José Alfredo už nikam nepozval. Řekl by jí: Zeptal jsem se tě, ale odmítlas.

Hay que contentarme. Musím být šťastná, pomyslela si, ačkoli tomu pocitu byla na hony vzdálená. Vzala Joselita za zápěstí a pokusila se ho odstrčit. Chlapec však neustoupil. Věděl, že ho nepřemůže. Byl rychlý, kdežto ona velmi pomalá a těžkopádná. Navíc jí bylo hrozné vedro.

Oslava se měla konat venku, ale ani večer neučiní horko snesitelnější. Země po západu slunce sálá nahromaděné teplo, které se drží ve vzduchu, dokonce i o půlnoci. Nepřinese to žádnou úlevu.

Kdyby bylo důvodem jen horko, mohla by to Josému Alfredovi vysvětlit. Ne že by to pochopil – jaký muž rozumí těhotenství? –, ale aspoň by s ní soucítil, protože by mu bylo jasné, že jde o jakousi ženskou záhadu, která přesahuje hranice jeho chápání. A svým utrpením mu vzdávala hold. Koneckonců snášela tohle nepohodlí kvůli němu. Ano, pomyslela si, je na to hrdý. Pravděpodobně byl hrdý i na ni, na její lásku, kvůli níž tyto nepříjemnosti podstupovala.

Ano, José Alfredo by se choval soucitně. Jistěže ano. Až na to, že koupil dům na kopci Loma Negra, na konci ulice, v níž bydlela Romi. Pilar to tam nesnášela.

Od začátku ten nový dům v duchu zatracovala. Stýskalo se jí po bytě, který si pronajímali ve čtvrti Caimanes. Byl malý, ale čistý a majitelé, Chuy a Romi Muñozovi, ho dobře udržovali. Líbilo se jí, že se nachází hned za domem Muñozových, stranou od ulice. A ráda bydlela v Romině blízkosti.

Když pověděla Josému Alfredovi o novém dítěti, prohlásil, že ho pronájem už unavuje. Rodina se rozrůstá. Potřebují si pořídit vlastní bydlení. O několik týdnů později koupil stavení na neobdělávaném pozemku na konci čtvrti. Loma Negra byl nizoučký kopec, vlastně spíš pahorek s výhledem na čtvrť Caimanes. Pilar ta představa nadchla, dokud ten dům neviděla.

Nebylo možné pominout skutečnost, že jejich nový domov se podobal spíš chatrčím v koloniích – v chudinských čtvrtích za městskou periferií. Byl úzký a rovný jako trajektorie kulky, obložený dřevěnými latěmi. Pokud jste se postavili do hlavního vchodu, viděli jste zadními dveřmi až na dvůr. Měl, pravda, dva pokoje a Josému Alfredovi se líbila veranda kolem celého domu a mohutné pekanové ořešáky na dvoře. Pilar poukázala na to, že tam chybí tekoucí voda. Byla tam jen studna s pumpou a latrína.

„Ale je to naše,“ namítl José Alfredo. „Rozvody udělám. Bude to hotové, než přijde dítě na svět.“

Pilar se s ním nemohla hádat, že je to nerozum, a opravdu většinu vodovodního potrubí dokončil. K nejbližším zastavěným parcelám to pěšky trvalo patnáct minut. Nebylo to sice nijak zvlášť daleko, ale stačilo to. V Caimanes byly normální ulice s pouličními lampami. Joselito tam měl kamarády. Žily tam další manželky, s nimiž probírala novinky, půjčovala si od nich různé věci a ony si zas půjčovaly od ní. Svým dílem se zapojovala do kolektivního hlídání dětí, když se toulaly po okolí.

V této pustině nikdo jiný nebyl. Dokonce tam nevedla ani slušná silnice, tedy kromě vyčištěného pruhu, který José Alfredo udržoval kvůli svému náklaďáku. Mnohokrát ji v noci probudilo kvílení kojotů. S Josém Alfredem, zvyklým na život na ranči, to ani nehnulo. Pro něj byl nový domov oddechem od mraveniště, el hormiguero, jak jejich čtvrť nazýval. Zatímco spal, Pilar sedávala u okna ložnice, vyhlížela do tmy a poslouchala šustění přerostlých keřů, aniž tušila, jestli za ty zvuky může vítr nebo něco jiného. Měsíční světlo jí připadalo přízračné a vzdálené. Ale nejvíc ji děsilo tiché houkání lovících sov.

Tohle mu však nemohla říct. Koupil jí domov. Dodělá ho, aby se v něm pohodlně žilo. A opravdu se o to snažil – po večerech a každý víkend ho opravoval. Neustále pracuje, připomínala si. Když ho požádala, aby vpředu vybudoval plot, aby se Joselito nezatoulal od domu, nedopadlo to dobře.

„Bojím se kojotů,“ svěřila se mu. „Joselito chce být pořád venku.“

O sovách se ani nezmínila. José Alfredo považoval její obavy za absurdní. Odjakživa byl kovboj a v době, kdy hnali dobytek z kopců do údolí, spával pod širým nebem. Sovy pro něj byly jen obyčejní ptáci.

„Ve dne sem kojoti nepřijdou,“ ušklíbl se. „Ale udělám ten plot, buď trpělivá. Všechno dělám sám.“

„Pomáhám ti, jak jen můžu,“ řekla. Už nedodala: Možná jsi měl s koupí domu počkat. Nebo jsi měl vybrat nějaký jiný.

Takové stížnosti si nechala pro sebe. Její slova, palčivá a nehybná jako letní vzduch, zůstala nevyřčená v jejích ústech. Ne, nic mu neřekla. Ale její mlčení stačilo.

Dokončit dům trvalo déle, než si myslel. Pochopil, že učinil špatné rozhodnutí. Přesto se neomluvil. Ale před týdnem přinesl poštu, kterou jim stále doručovali do poštovní schránky na hlavní třídě, a v ruce držel pozvánku. Chtěla by jít na oslavu patnáctých narozenin? Rád by ji tam doprovodil. To byla jeho omluva. Velmi dobře věděl, čím ji přimět, aby mu odpustila.

Pilar milovala veškeré oslavy s dychtivostí ženy, jíž byla odepřena sláva dívky vstupující do společnosti i nevěsty. Před šesti lety ji vlak odvezl z přeplněných chatrčí v San Carlos v mexickém státě Coahuila na sever do vesnice La Cienega, hned za hranicemi Texasu.

Zásnubní dar od Josého Alfreda, zlaté visací náušnice, měla všité do podšívky váčku s růžencem a celou cestu až na hranice ho držela v klíně. Vlak dorazil do cíle v pátek ve tři hodiny odpoledne. Ve čtvrt na čtyři se za Josého Alfreda Aguirrea provdala, v cestovních šatech, ale s náušnicemi, které ji šimraly na krku. Tehdy jí bylo devatenáct.

Svatební noc strávili na mexické straně hranic, v Ciudad Bravo v hotelu Paradiso. Povečeřeli v pěkné jídelně, kde je obsluhovali číšníci v elegantních oblecích, a za doprovodu místní kapely si zatančili bolera a americké klasické tance. Pilar cítila, jak se jí při pohybu těžké náušnice pohupují do rytmu. Připadala si krásná. Ale nebyla to žádná oslava. Žádná společenská událost.

Dnes večer si ty náušnice vezmu, pomyslela si, když si na předních schodech poposedla, aby se udržela ve stínu širokých zelených listů banánovníku. Po té myšlence jí hlavou prolétla další, jistě nevhodná, avšak podráždění zrádným způsobem přerostlo do ješitnosti. Tahle oslava přerodu mladé dívky v ženu mohla počkat na říjen. Všichni to říkali. V té době by už Pilar byla po porodu, tělo by opět patřilo jen jí a mohla by tančit.

Za domem slyšela Rominu dceru Yolandu, jak si na zadní verandě při loupání ořechů prozpěvuje. Měla líbezný hlas. Zpívala bezstarostně, jak to malé děti dělají, když kolem sebe nikoho nevidí a myslí si, že jsou samy. Pilar vzdychla. Kéž by Joselito Yolandě s loupáním pomohl, jenže u takového úkolu by nevydržel. Ale až Romi dovaří fazole, třeba vezmou děti na procházku, ať už má oteklé nohy, nebo ne.

„Bydlí tady José Alfredo Aguirre?“

Na ulici před domem se zastavila nějaká stará žena. Měla na sobě tmavé šaty s vysokým límečkem a přes bílé vlasy vyčesané do nízkého drdolu černou krajkovou mantilu. V podpaždí si nesla omšelou kabelku. Byla malá a křehká, jak už seschlé stařeny na sklonku života bývají. Pilar odhadovala, že je jí přes sedmdesát.

„Pardon,“ hlesla Pilar a popotáhla si šaty dolů. Joselito se zasmál a přitiskl se jí ke kolenu.

„Bydlí tady José Alfredo Aquirre?“ zopakovala žena. Mluvila se silným venkovským přízvukem. Navzdory věku stála vzpřímeně, dívala se na Pilar a potom očima spočinula na Joselitovi.

„Ne,“ odpověděla Pilar. Ženin tón se jí nelíbil. Navzdory upravenému zevnějšku vypadala podivně.

Stařena k ní naklonila hlavu. „Lžete.“

„Nelžu,“ namítla Pilar. „Nebydlí tu.“ Víc než kdy jindy byla ráda, že dnes ráno sešla z kopce do Romina domu. Nechtěla by se s touto zvláštní osobou setkat daleko od jiných lidí.

„Znáte ho,“ trvala na svém stařena. „Nepopírejte to. Znáte ho.“

„Nic nepopírám,“ ohradila se Pilar. „Kdo jste?“

Žena prudce zvedla levou paži, jako by salutovala. Na prsteníčku měla zlatý kroužek z doutníku. „Jeho manželka.“

Pilar se skoro rozesmála. Ta žena však zjevně zuřila. Obličej měla scvrklý jako kyselé jablko.

„Odpusťte, ale mému manželovi…“ Pilar si zabránila dopovědět je teprve třicet. „Můj muž tu není, ale nepochybně se mýlíte.“

„Ne,“ obořila se na ni žena. Rty se jí třásly, jako by neměla daleko k pláči. Namířila pokřivený prst na Joselita. „Přímo tady vidím jeho obličej.“

Krátkými rychlými kroky došla na kraj trávníku a stále přitom ukazovala pokrouceným prstem. Pilar vstala tak prudce, až přitom převrhla lavor a zmáčela Joselita. Zakuckal se a začal naříkat.

„Neukazujte na mého syna!“ Cítila, jak Joselito přitisknutý k jejímu lýtku vzlyká. „Jděte pryč!“

Hluboko v podbřišku ucítila krátké sevření a křížem jí prolétla silná bolest, ale dál odhodlaně stála mezi Joselitem a stařenou. Nenechá se zastrašit. Rozhostilo se ticho. Yolanda přestala zpívat.

„Seňoro Aguirreová,“ ušklíbla se žena. „Tohle je to jediné, co vám patří.“

Shrbila se a hrábla prsty do hlíny u svých nohou. Pak rukou zlehka zakroužila a hodila po Pilar hrst prachu. Ta sprška zasáhla Pilar přímo do obličeje. Horečně si otírala oči, které ji začaly pálit. Špína se jí dostala pod šaty.

Z ženina chování šla hrůza. Co nevidět se stařena vrhne přes trávník, popadne Joselita do ohavných, silných prstů, zvedne ho a uteče. Pilar se snažila sevřít chlapce pevněji, ale vysmekával se jí z rukou. Znovu ji zabolelo v kříži. Jestli mi ho sebere, nedohoním ji. Panebože, nedohoním ji!

Síťové dveře se s bouchnutím otevřely a po schodech sešla Romi s koštětem v rukou. „Co se to tady děje?“

Její hlas probral celé okolí. Dva dospívající chlapci, kteří právě převáděli kola přes křižovatku, se obrátili a pohlédli na ně. Na druhé straně ulice někdo ze Zunigaových vykoukl z okna obývacího pokoje.

„Čí je tento dům?“ zeptala se ostře stařena.

„Jesúse Muñoze,“ odpověděla Romi. Byla vysoká, statná a vyzařovala z ní klidná sebedůvěra. Jen málokdo v okolí by se jí postavil. „Já jsem seňora Muñozová. Co chcete?“

Stařena si upjatým a jaksi dívčím gestem uhladila šaty. Z prstů se jí odlepila drobná zrnka písku a papírový prstýnek se otřel o tmavou látku. Zašklebila se na Pilar, přičemž odhalila ošklivě zabarvené zuby. „V tom případě tohle není místo, které hledám.“

Zamířila ke křižovatce. Na úzkých ramenou se jí třepotal lem krajkové mantily. Pilar ji pozorovala, jak přechází přes ulici a zahýbá západním směrem. Tam se už nacházely jen asi tři další obytné ulice. Za nimi se táhla pětimílová nezpevněná cesta k přívozu přes Rio Grande. I když je stará, pomyslela si Pilar, rozhodně je schopná takovou cestu ujít.

„Kdo to byl?“ zamračila se Romi.

„Nevím.“ Pilar měla mokré šaty a v kříži jí pravidelně pulzovalo. Joselitův nářek přecházel v nezvladatelný záchvat.

Romi vzala hocha do náruče a velkou, zkušenou rukou ho poplácávala po zádech „Pšš, pšš, zlato. Nic se neděje.“

„Tvrdila, že José Alfredo je její manžel.“

Romi se ušklíbla. „Ta stará čarodějnice by mohla být jeho babička.“

„Určitě ho zná,“ namítla Pilar a hranou ruky si mnula oči. Ještě ji pálily, ale už ne tolik. „Poznala Joselita.“

„Ale no tak, Pili. Nejspíš ho někde viděla a zeptala se sousedů, kdo to je. Není těžké to zjistit.“

„Proč by to dělala?“

„Kdoví? Tyhle stařeny si nepamatují, ani jak se jmenují, ale pak jim něco přelítne přes nos a nikdo jim to nevymluví.“ Romi vzdychla. „Všechny budeme nakonec taky takové.“

Pilar na ni vrhla pronikavý pohled. Obyvatelé z druhé strany hranic byli v jiné situaci. Lidé z Mexika se sem hrnuli, jak jen mohli. Nechali se propašovat, přeplavali řeku a ti nejšťastnější se zúčastnili vládního programu pro zahraniční dělníky. Někdy doma nechali celé rodiny a začali úplně nový život. A občas se objevily manželky hledající ztracené manžely. Co o tom Romi věděla? Ona a její muž byli oba Texasané, narodili se tu a vyrostli, přímo v tomto městě. Jejich rodokmeny byly spořádané a přehledné.

José Alfredo přijel do Texasu jako pomocník v zemědělství na základě vládního programu, jehož se zúčastnila spousta mladíků. Žil ve Spojených státech celé tři roky, než pro ni poslal. Pilar netušila, jak se mu to podařilo. Každý svého štěstí strůjce, vysvětlil jí. Nyní přemýšlela, jak k tomu došlo.

Tohle všechno je absurdní, přesvědčovala se. Ta ženská byla hrozně stará. A kromě toho se Pilar s Josém Alfredem vzali už před lety a od té doby žili v Texasu. Proč by někdo čekal s hledáním zatoulaného manžela tak dlouho?

„Nemá žádnou utajenou manželku,“ prohlásila Romi, jako by jí četla myšlenky. „Znali jsme ho už rok předtím, než si tě přivedl.“

Joselito se přitulil hlavou k Romině bradě, ale oči upíral na Pilar. Už nějakou dobu mu vadilo, že ho Pilar nemůže vzít do náruče. Zaplavily ji pocity viny. Nemohla ho ani jaksepatří utěšit.

„Jsem úplně vyřízená,“ vzdychla a odvrátila pohled od syna.

„Jen klid, teď už je všechno v pořádku,“ chlácholila ji Romi. Pak se však podívala na Pilařiny nohy a zamračila se. „Ten otok zjevně moc nesplaskl. Pojď dovnitř.“

Pilar ji následovala do kuchyně. Vzduch tam byl vlhký od páry z vařených fazolí. Přistoupila rovnou k dřezu a pečlivě si umyla obličej, vlasy a paže až po lokty. U stolu seděla malá Yolanda a jedla sušenku. Kulatýma vážnýma očima si prohlížela Pilařino zmáčené tělo.

„Kdo to byl, mami?“ zeptala se.

„Nikdo,“ odpověděla Romi. „Běž utřít prach v obýváku a ve svém pokoji.“

„Ano, mami,“ pípla Yolanda. Jakmile odešla, Pilar se posadila na prázdnou židli u úzkého stolu vedle ledničky.

Místnost byla malá, ale úhledná a vyzdobená umělým ovocem: nažluto namalovanými dřevěnými citrony, plastovými fialovými hrozny a keramickým melounem ve tvaru půlměsíce uprostřed stolu. Dokonce i béžový ubrus byl potištěný nevýraznými trsy třešní. Romi si přesunula Joselita na bok a ze zásuvky pod pultem vytáhla ubrousek. Podala mu ho a posadila ho na židli vedle Pilar.

„Dobře,“ prohlásila. Vsunula prsty do vroubků s melounovými semínky a zvedla víčko. Uvnitř byla spousta oplatek Nilla. „Ukaž mi, jak umíš napočítat do tří.“

Joselito s vážností bankéře kontrolujícího výběr peněz odpočítal z nádoby na sušenky tři oplatky. Pilar mu pomohla rozložit ubrousek. Rád si skládal sušenky do řady, než je snědl.

„Dáš si taky?“ nabídla jí Romi. „Máme i limonádu.“

Pilar zavrtěla hlavou. Stále cítila v ústech prach. „Musím se jít domů vykoupat.“

„Počkej ještě. Zkus si ty boty, které mi poslala sestra. Jsou pěkné, ale pro mě moc malé.“ Romi zavrtěla hlavou. „A není to můj styl.“

Pilar přikývla. Když se Romi odebrala do svého pokoje, podlahová prkna na chodbě zaskřípala. Pilar pozorovala Joselita, jak se zakusuje do druhé sušenky.

„Mami, můžu si jít hrát s Yoli?“ Na konci nosíku mu vyrazily malé krůpěje potu. Na rozdíl od ní už na strach zapomněl.

„Ovšem, běž.“ Se sušenkami v ruce slezl ze židle. Pilar zavřela oči a přitiskla si prsty k očním víčkům. Stále si připadala zaprášená.

Nahlas, aby ji Romi slyšela, se zeptala: „Myslíš si, že to mám říct Josému Alfredovi?“

„Jak chceš,“ houkla na ni Romi. „Ale co bys mu vykládala? Že má místo snubního prstenu kroužek od doutníku? Je vyšinutá.“

„Máš pravdu,“ připustila Pilar. Přesto ji to pomyšlení neuklidnilo. Příště by ji mohla zastihnout samotnou na Loma Negra.

Romi se vrátila se světle modrou krabicí od bot v rukou. Posadila se ke stolu a položila ji před Pilar. Pokynula jí, ať ji otevře, ale ta zaváhala. Romi jí sevřela sepjaté ruce v dlani.

„Tvůj manžel se za tebou každý den vrací domů. Dal ti krásného chlapce a další dítě je na cestě. Je snadné cítit se právě teď mizerně – když jsi unavená a do ničeho se nevejdeš –, ale nezapomeň, že je to i šťastné období.“

Romina ruka byla velká a pevná. Do prstenu na prostředníčku měla vsazené dva kamínky za každé z jejích dětí. Opál za nejstaršího syna Miguela, který padl za války na Filipínách. Stalo se to několik let předtím, než Pilar přijela do Texasu. S tebou je snadné si povídat, svěřila se jí Romi na počátku jejich přátelství. Neznala jsi ho. Myslela tím, že se jí na něj Pilar nevyptává. A Pilar si oblíbila Romi z velmi podobných důvodů – nikdy na ni totiž netlačila ohledně rodiny v Mexiku. Minulost byla každého věc.

„Ano, samozřejmě, mám velké štěstí,“ připustila Pilar zahanbeně. Miguel byl Romin jediný syn.

„No tak.“ Romi zabubnovala prsty do krabice. „Otevři to.“

Pilar zatajila dech. Ponuré myšlenky vybledly jako stíny na slunci. V bílém hedvábném papíru ležely uhnízděné zlaté sandály s volnou špičkou. Zvedla pravou botu. Nárt tvořily tři široké, elegantně propletené proužky saténu. Podrážka byla vyklenutá a pásek kolem kotníku zdobila tenká zlatá stužka, která se u přezky rozšiřovala. Masivní čtverhranný podpatek měřil asi deset centimetrů.

„Už jsem zapomněla, že jsou tak vysoké,“ pronesla Romi kajícně. „Snad najdu něco jiného.“

„Ne, to nevadí,“ zarazila ji Pilar. Vklouzla do sandálu. Poprvé za celý den jí připadalo, že je něco správné. Sandály byly o polovinu větší, než jaké nosila normálně, a díky tomu, nebo možná díky stylu s pásky, působily poddajnější. Ať už byl důvod jakýkoli, její noha vypadala normálně. Nebo skoro.

„Dokážeš si je zapnout?“ zapochybovala Romi. „Už si ani nevidíš na nohy.“

„Ale jistě,“ ušklíbla se Pilar. Ohnula nohu za sebe, obratně přezku zapnula a nohu zase natáhla. Ohledně té stužky se nemýlila. Odvedla pozornost od oteklého kotníku.

Nazula si druhý sandál a vstala. Od chvíle, kdy na ní začalo být vidět, že je těhotná, boty na podpatku nenosila. Prošla se po kuchyni. Při cvakání těžkého podpatku se cítila troufalá a žádoucí. Víc sama sebou.

„Nemůžu uvěřit, že jsi je dostala od sestry.“

„Dává mi věci, o kterých ví, že bych je nenosila, jen abych jí řekla, ať si je nechá.“ Romi mlaskla. „Tentokrát se ale přepočítala!“

Pilar znovu vykročila po kuchyni. „Co tomu říkáš?“

„Jen ty si můžeš obout střevíčky měsíc před porodem,“ vzdychla Romi, ale zářivě se přitom usmívala.

José Alfredo přijel domů v půl šesté. Pilar slyšela, jak jeho nákladní vůz rachotí k domu, a potom k ní ze dvora zalétl jeho hlas. Zpíval si nějakou pošetilou, romantickou písničku. Neustále si něco pobrukoval. Měl pěkný hlas, ale styděl se zpívat na veřejnosti.

„Ahoj,“ pozdravila ho, když vyšla na verandu.

„I kdybych žil stovku let, stovku let, budu myslet jen na tebe,“ zapěl. Namířil si to přes dvůr k pumpě. Před oslavou se ještě celý vykoupe, ale nikdy nevstoupil do domu, ani se jí nedotkl, aniž si po práci umyl celou hlavu a trup.

Sundal si košili a tílko a šle si stáhl k pasu. Rychlými pohyby si napumpoval vodu. Pilar udělala totéž, když se dostala domů – opláchla si obličej proudem vody a vydrhla si z pokožky špínu. Nehodlala vnést zlo té stařeny do domu.

Teď pozorovala Josého, jak mu voda stéká po širokých ramenou a obnažených pažích i zádech. Skoro jako vždy se při té nenucené hře svalů pod lesklou snědou pokožkou zachvěla. Žádného jiného muže nikdy neviděla svlečeného, ale neuměla si představit, že by ostatní manželé vypadali jako José Alfredo. Měl úzké boky a štíhlé tělo skrývající energii spícího pantera. Nedokázala od něj odtrhnout oči.

Nikdy nemluvila o tom, jak ho zbožňuje. Připadalo jí to příliš osobní, intenzivní a tak trochu nebezpečné. Ještě tajnější byla její naprostá spokojenost, že tento muž patří jí. Ať už si kdokoli říkal cokoli, byl zkrátka její.

Nemusela by mu o té ženě vykládat. Možná to opravdu neudělá. Proč koneckonců kazit dnešní večer? A navíc před oslavou. Vyšla na verandu, aby ho přivítala.

José Alfredo ji zlehka políbil a položil jí ruku na břicho. Ucítila mýdlo a pod ním slabou měděnou vůni sluncem opálené pokožky. To, co ta stařena říkala, nemohla být pravda. Prostě nemohla. Ale když Romi odvezla Pilar a Joselita domů a oni na kopci osaměli, opět se k ní vplížilo podezření. Co byla ta žena zač? Poznala přece Joselita.

„Jak bylo u Romi?“ Měl radost, že se obě ženy přátelí. Domníval se, že Romi má na Pilar uklidňující vliv a jako starší vdaná žena jí jde příkladem.

„Našla mi boty, díkybohu. Všechny moje hezké jsou mi těsné.“

„Už jen měsíc.“ Navlékl si čistou košili, kterou sundala z kovového háčku na zadní straně kuchyňských dveří. Na bavlně rozkvetly vlhké skvrny. „Kde je náš miláček?“

„Spí na gauči.“

Pilar před něj položila večeři: talíř s nudlovou polévkou a fazolemi a šest kukuřičných tortill složených v teplé utěrce. K tomu sklenku ledového čaje. Sedl si, přičemž mu z kalhot popadala na linoleum trocha plev. Věděla, že je po večeři posbírá pěkně jednu po druhé, a až si půjde zakouřit, vyhodí je na dvůr. Utrhl si proužek kukuřičné tortilly, stočil ji do úzkého válečku a pustil se do jídla. „Ty nebudeš?“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou. Nudle byly tenké a světlé, a když je viděla, jak plavou v husté červené šťávě, udělalo se jí mírně nevolno. „Nemám chuť.“

„Sedni si ke mně,“ pobídl ji. Naklonil se k ní, vzal ji za ruku a přejel jí palcem po dlani. „Jen pár soust.“

Zatahal ji za ruku a ona se podvolila. Neměla sice hlad, ale posadila se vedle něj a snědla, co jí nabídl. Jakmile se tortilla dotkla jejích rtů, zavřela oči. V duchu uviděla stařenu v jedné z malých veslic, které za dva centy převážely lidi přes Rio Grande sem a tam.

Musela vyplout dnes ráno. Pečlivě si pod sebou urovnala sukni, aby se neodřela na sedadle z nahrubo opracovaného prkna, zatímco se loďka pohupovala a nořila přídí do vody. Přišla ráno, kdy bylo prachu na cestě do města nejméně. Oblékla si své nejlepší šaty. Ale o jejich novém domě nevěděla. Jinak by možná vyšla až na kopec a zastihla tam Pilar samotnou. A co by se stalo pak?

Znovu přemýšlela, jak se Josému Alfredovi podařilo přivést ji do Spojených států, ačkoli mnozí jiní zůstali trčet ve vztazích na dálku. Amor de lejos, amor de pendejos, láska na dálku je jen pro hlupáky, říkává se. Mnohé ženy tak ovšem žily a marnily život čekáním, až se k nim muži vrátí z bůhvíjakého amerického pole, kde pracovali. Někdy to opravdu udělali, ale často ne. Pilar čekala na Josého Alfreda dva roky, ale nakonec ji sem přivedl.

Prohrábla mu vlhké vlasy. Měla vlastní tajemství. José Alfredo si myslel, že kvůli svatbě s ním utekla z domova. Styděla se povědět mu pravdu, že ji otec poslal až na hranice bez doprovodu, samotnou. Ulevilo se mu kvůli ní, ale i kvůli sobě, že měla kam jít.

„Někdo tě tu dneska hledal,“ prohodila, ačkoli se už skoro rozhodla, že mu to nepoví. „Nějaká ženská.“

„Vážně?“ usmál se José Alfredo. Nevšiml si, jak je vážná. „Byla hezká?“

„Ne. Byla stará,“ odpověděla Pilar. Snažila se nepůsobit netrpělivě. Samozřejmě že se tak choval. Samozřejmě. O nic přece nešlo. Jenže teď, když už s tím začala, by to měla dopovědět. „Nevím, co byla zač, ale tvrdila, že je tvá manželka. Říkala, že je tvoje žena. Hledala tě.“

José Alfredo upustil kousek tortilly do polévky. V jeho obličeji neviděla nic, co by vyjadřovalo vinu, ani jediný náznak. „Cože? O čem to mluvíš?“

„Stalo se to u Romi. Asi věděla, že jsme tam bydleli.“ Odmlčela se a snažila se potlačit hořkost v hlase. Kéž by stále bydleli v Caimanes. Možná by tu stařenu někdo poznal. Pilar by se rozhodně cítila bezpečněji v městské čtvrti než tady na kopci, na samotě.

„Vypadalo to, že tě zná,“ pokračovala co možná nejklidněji a přitom se mu dívala zpříma do očí. Avšak jediné, co v nich opět viděla, byl zmatek. „Tvrdila, že se ti Joselito hodně podobá.“

„No a co?“ ohradil se podrážděně. „Jak jí můžeš věřit?“

„Z ničeho tě neobviňuju,“ vycouvala Pilar rychle. „Jen ti vykládám, co se stalo. Řekla jsem jí, že jsi můj manžel.“

„To je dobře.“ José Alfredo potřásl hlavou. „Odkázat ji do správných mezí.“

„Ano, ale hrozně se rozzlobila,“ pokračovala Pilar. Pohlédla na svou ruku se zlatým prstýnkem. Vzpomněla si na ženinu stočenou nálepku z doutníku. „Hodila po mně hrst hlíny.“

„Proč jsi mi to neřekla hned?“ zamračil se José Alfredo. „Ublížila ti?“

„Ne, ne. Nic takového. Romi říkala, že byla nejspíš senilní. Nebo se spletla.“ Romi neřekla, že se ta žena spletla. Ale možná šlo skutečně o omyl.

„To je hodně zvláštní,“ zamumlal José Alfredo a spolkl lžíci polévky. „A co ty? Cítíš se natolik dobře, abys šla tancovat?“

„Ano, je mi fajn,“ přisvědčila. Nechtěla se nechat připravit o zábavu.

V osm hodin horko mírně polevilo a změnilo se ve večerní dusno, které se dalo snést, pokud Pilar nevnímala pot, který se jí perlil po obvodu hlavy. Odjeli do čtvrti Caimanes v nákladním autě a zaparkovali pod kopcem poblíž domu Muñozových. Pilar potlačila povzdech, když José Alfredo narovnal Joselitovi bílou košili. Její manžel byl puntičkář. Pokud naškrobené záhyby nepadly přesně na ramena, nejradši by Joselita převlékl, i kdyby kvůli tomu museli jet zpátky domů a vyžehlit jinou.

„Moc vám to sluší, oběma,“ pronesla. Otec i syn měli stejné husté černé vlasy. Navzdory čerstvé pomádě se jejich kadeře stáčely do lesklých černých vln. Byli si hodně podobní. Znovu si vzpomněla na ženu, která podle Joselitova obličeje poznala svého manžela. Ale odsunula tu myšlenku stranou – každý je spolu mohl vidět, kdekoli. Nic to neznamenalo. Pilar vystoupila z auta, aby si stoupla k nim, a zabouchla dveře.

„Buď opatrná,“ varoval ji José Alfredo a naklonil se k ní. „Ty podpatky jsou dost vysoké, ne?“

„Vůbec ne. Jsou bezva.“ Natáhla nohu a natočila chodidlo tak, aby bylo vidět stuhu na kotníku. „A moc pěkné.“

„Ale no tak, Pili. Diosito nos libre de tu vanidad,“ pronesl s poškubávajícími rty. Bůh nás chraň před tvou marnivostí. Pobavilo ho to, ale zároveň viděla, že ji obdivuje. Zatahal ji za mašli u límečku. „Vypadáš jako vánoční kotě.“

Než stačila odpovědět, Joselito vypískl: „Podívejte! Už jdou!“

Zpoza zatáčky se vynořil průvod quinceañery. V čele šel tlustý šedý oslík s růžovými stuhami uvázanými kolem uší a táhl za sebou venkovský povoz. Na místě kočího seděl dívčin doprovod, po jedné straně šli její rodiče, Hipólito a Carmen Ramirezovi, a na druhé místní kapela Conjunto Vega, která hrála na počest jejích narozenin „Las Mañanitas“.

Pilar natáhla krk, aby líp viděla a mohla se jako vždy kochat vzhledem oslavenkyně. Dulce Ramirezová seděla v zadní části vozu v růžových šatech s vlastnoručně vyrobenou korunkou ze světlých růžiček ve vlasech. Sukně z tylu a saténu zabírala celé sedadlo. Před každým domem v ulici stáli na chodníku sousedé a čekali. Když projížděla kolem, nahlas jí blahopřáli a pak se zařadili za čestný soud: dívky v pestrých slavnostních šatech, každá se svým doprovodem.

Navzdory hluku seděla quinceañera s rukama sepjatýma v klíně a s úsměvem blahosklonné dámy přijímala blahopřání. Dulcina matka funěla vedle vozu, osmahlý obličej lesklý potem. Na každého blýskla širokým úsměvem, při kterém odhalila mezery mezi zuby. Dulcin otec Hipólito se pohyboval rozvážněji. Mhouřil oči před zapadajícím sluncem a rukou se zlehka dotýkal vozu.

José Alfredo si vysadil Joselita na ramena. Pilařinu ruku si vložil do ohbí paže. Miluje mě, pomyslela si. Je to tak.

Přihlížela, jak Hipólito rychlým gestem naznačil kočímu, aby se vyhnul výmolu. Svým chováním připomínal jejího otce, usedlého a melancholického, který kolem sebe šířil stejnou atmosféru unaveného sentimentu. Jí otec oslavu patnáctých narozenin nedopřál, pouze jí dal obálku s americkými dolary a lístek na vlak. Miluje tě? zeptal se jí. V tom případě jeď. Jeď.

Stará hořkost se vynořila na povrch dřív, než ji stačila potlačit. Manžel ji miluje vroucněji, než ji kdy miloval otec. Platil jí sice školné, kupoval pěkné šaty a tvrdil jí, že je jeho zlatíčko. Ze všech jeho dětí pouze Pilar zdědila světlehnědé oči jeho matky. Přesto se k ní při několika příležitostech, kdy ho viděla s rodinou na veřejnosti, neznal. O jejích patnáctinách si vyrazili na víkend do Saltilla na národní kovbojský šampionát. To místo vybral on, ne ona. Přesto měla obrovskou radost jen z toho, že se spolu objeví na veřejnosti.

Připomněla si, že by neměla cítit vztek. Samozřejmě že se k ní otec znal jen mezi cizími lidmi. A kromě toho jí tehdejší rodeo dalo Josého Alfreda. Přivinula se k němu blíž, v tlačenici rozveselených hostů vděčná za jeho neochvějnou přítomnost.

„Hodně štěstí!“ vykřikl José Alfredo, aby přehlušil pronikavé trylkování akordeonu. Když je vůz míjel, Dulce jim zamávala.

Pilařin pohled přitáhly její nadýchané rukávy a hladké tmavé vlasy upravené sponkami do složitých lokýnek. V Texasu to není jako doma, pomyslela si, zatímco jí v hloubi břicha vibrovalo hlasité basové dunění. Tady si může užít tento svátek růží každá dcera. Nebylo divu, že se doňa Carmen tak zaníceně usmívala. Pilar si přitiskla dlaň na břicho. Její dcera ho oslaví taky.

Vykročila po rozježděné cestě, hluk ani strkající se sousedé jí vůbec nevadili. Když došli ke kostelu, muzikanti se postavili kousek od otevřených dveří před růžovou zahradu, v níž se nacházela nově vybudovaná jeskyně Panny Marie. Když lidé vcházeli do budovy, hráli dál, jen o něco tišeji.

Jako obvykle se José Alfredo posadil na lavici v zadní části kostela, aby až Joselito začne vyvádět, ho mohl odvést ven a nikoho tím moc nerušil. Pilar slyšela, jak mu Joselito šeptá, že bude hodný. Potlačila povzdech. Kéž by mohli sedět vpředu. Možná že kdyby byli blíž kazatelně, aby na ně kněz viděl, chlapec by slib dodržel.

„Snaž se,“ zamumlal José Alfredo synovi do ucha, „protože jinak nepůjdeme na oslavu.“

Po deseti minutách bohoslužby se hoch začal vrtět. Pilar otevřela jedno křídlo vitrážového okna, jak jen to šlo, v naději, že tak vytvoří trochu průvan. Nebe ztmavlo. V šeru vypadalo průčelí obchodu na protější straně ulice opuštěně. Kvetoucí růžové keře pod oknem voněly tak omamně, že to Pilar připomnělo starodávný mastek oblíbený u starých dam. Zalétla pohledem od kazatelny k lavicím u oltáře a uviděla skloněné hlavy vdov ve smutečních závojích.

„Je mi horko, mami,“ postěžoval si Joselito až příliš nahlas a Pilar ho umlčela.

„Půjdu s ním na pár minut ven,“ zašeptal José Alfredo.

Podrážděně se ovívala misálem. Jako obvykle prosedí bohoslužbu o samotě. Nelíbilo se jí, když v kostele zůstávala sama, jako by ji všichni opustili. Nevypadá to dobře, opakovala manželovi neustále. Bůh moje srdce vidí, ať už sedím v lavici, nebo ne, trval na svém. Nemělo smysl se s ním hádat. Pokud něco nechtěl, nikdo ho k tomu nedonutil.

Ale co? José Alfredo nebyl krotký beránek. To věděla odjakživa.

Zlehka si položila prsty na kulaté břicho. Až se dítě narodí, změní se to. José Alfredo doufal, že budou mít holčičku, říkalo mu to srdce, a Pilar jeho úsudku věřila. Holčičku si vroucně přála. Pro děvče existuje spousta pěkných věcí. Krajkové novorozenecké čepičky, roztomilé botičky nebo zlaté náušničky. Později i šaty na první přijímání. A samozřejmě quinceañera. Pilar pohlédla na skupinku dívek v nadýchaných šatech. Ano, až bude její dcera slavit patnácté narozeniny, bude mít stejně půvabné šaty jako dnešní oslavenkyně. Možná ještě půvabnější.

Uslyšela cvaknutí zapalovače a oknem dovnitř zavanul pach doutníku. Jak předpokládala, José Alfredo zbytek bohoslužby vynechá. Kéž by aspoň kouřil dál ode dveří.

„Doufám, že jsi holčička,“ pošeptala svému břichu. „Aspoň ty se mnou zůstaneš, až si kluci budou venku hrát.“

Po mši všichni následovali Dulce za kostel k jeskyni Panny Marie. Dívka zde líbezně poklekla a položila k nohám panenky Marie kytici růží. S rukou opřenou o hrubý kamenný okraj sklonila hlavu v modlitbě.

Pohled na dívčinu skloněnou hlavu pod dohledem Panny Marie působil na Pilar posvátně. Socha měla pod světlemodrým pláštěm zlehka založené ruce mezi ňadry. Mírně nakloněná hlava vzdáleně vyvolávala dojem, jako by ji něco těšilo, jako by Dulce, možná jen náhodou, odhalila její skrytou radost.

Dívka pak vstala a obrátila se k nim. „Děkuji vám, že jste přišli oslavovat se mnou. Doufám, že mě všichni doprovodíte na hostinu na Plaza Estrella.“

Z různých míst se ozval potlesk a lidé začali pobíhat sem a tam a v neorganizovaném chaosu se přesouvali k náměstí. Tehdy Pilar uviděla Josého Alfreda na chodníku před kostelem, jak mluví s dalšími dvěma muži. Joselita měl opět na ramenou.

„Pojď, mami,“ pobídl ji chlapec, jakmile se k nim připojila. „Chci dort.“

„Ano, už jdu.“ Pilar se dívala, jak Dulce, její doprovod a celá družina dospívající mládeže vyráží k náměstí. Navzdory šatům Dulce vypadala velmi malá. Až moc malá, pomyslela si Pilar. Ještě před týdnem se možná houpala na zábradlí a při mši štípala sestry.

Byla to oslava pro celou čtvrť, takže si každý sedl, kde našel místo, a po jídle strávil zbytek večera přecházením mezi stoly a klábosením. Stoly zakryté růžovými ubrusy a ozdobené mističkami s polvorones byly rozestavěné na trávě podél tanečního parketu z betonových dlaždic. Po obou stranách řady s jídlem se nacházely sudy s vychlazeným pivem a Coca-Colou. Vedle stolu s růžovo-bílým dortem, ve tvaru letícího anděla, a velké porcelánové panenky s vlnitými vlasy byl umístěn stojan s Dulciným portrétem.

Pilar zahlédla Romi, jak se proplétá davem se dvěma přeplněnými talíři v ruce a uvadajícím účesem. Když uviděla Pilařiny boty na vysokém podpatku, souhlasně kývla, ale nezastavila se. Manžel Chuy na ni čekal, až mu přinese večeři. Pilar vzdychla. U jejich stolu už bylo plno.

S Josém Alfredem si sedli poblíž Triniho Sancheze, který s ním pracoval ve vstupním přístavu pro dobytek. Pilar měla Triniho ráda. Bylo mu přes padesát, měl zakroucený bílý knírek a obvykle nosil promáčknutý slaměný kovbojský klobouk. Trini má sangre viva, temperamentní krev, vyjádřila to Romi.

„Co je nového?“ zeptal se Trini a poplácal Josého Alfreda po rameni.

„Nic. Hledám si další zaměstnání.“ José Alfredo pokrčil rameny a kousl do tacos.

„Kravská lejna tě už unavují?“

„Ne, jen potřebuju přivýdělek.“ Rychle žvýkal a pak polkl. „Po práci.“

„Nejspíš kvůli tobě.“ Trini kývl na Pilar. „Pokaždé, když se vidíme, je vás víc.“

„Než se dítě narodí, přistaví José Alfredo další pokoj.“

„Pořiďte si kluka, tak budete mít vlastní pomocníky,“ prohlásil Trini. „Kde je vlastně starší bráška?“

„Támhle,“ odpověděl José Alfredo a pokynul k hloučku dětí, které pobíhaly po parku. „Aspoň večer brzy usne.“

Když Hipólito odvedl Dulce na taneční parket, všichni ztichli. Za chvíli se k nim připojila i Carmen nesoucí porcelánovou panenku. Pilar ucítila v břiše bodavou, krátkou bolest. Vydechla nosem a donutila se nesyknout. Kdyby si toho José Alfredo všiml, okamžitě by ji odvezl domů.

„Blahopřeju,“ pronesla Carmen a políbila dceru na tvář. Hipólito jí podal panenku a popřál jí hodně štěstí a zdraví. Toto veřejné odevzdání poslední dětské hračky bylo obřadným gestem. Pilar se navzdory nepohodlí naklonila dopředu. Tento okamžik si nesměla nechat ujít – otcovský výraz v okamžiku dceřiny proměny. Z očí mu čišely láska a hrdost.

Položil ruku dívce na tvář a potom se obrátil k hostům. „Dámy a pánové, moje dcera, seňorita Dulce Ramirezová.“

Pilar se připojila k všeobecnému potlesku. I na ni by se otec tak díval, kdyby byla jeho legitimní dcera a měla jeho jméno. Ale co! Až bude jejich dceři patnáct, bude si ji José Alfredo prohlížet právě tak.

Dulce a její otec začali tančit a po prvním valčíku se k nim připojili i ostatní z čestného soudu. Když je tanečníci míjeli, Trini o nich trousil poznámky. Ten tančil příliš rychle, další měl těžký krok. Jedna dívka byla dobrá tanečnice, ale zároveň tlustá, což podle Triniho znamenalo, že se vdá mladá. Pak kolem nich protančila Dulce s otcem. Stromy kolem tanečního parketu byly ověšené elektrickými modrými žárovkami, v jejichž světle se Hipólitovo čelo lesklo potem. Přestože byla teplá vlhká noc, nesundal si jako jiní muži sako.

„Chudák. Na toho Lópezova kluka by si měl dát pozor.“ Trini ukázal na chlapce, který seděl s dalšími mladíky. Jako jediný u stolu neměl smoking. Byl oblečený v krémovém obleku se širokými klopami a na stole před ním ležel plstěný klobouk stejné barvy.

„To je Raúl. Připravuje ve Fraustově bistru tortilly,“ pronesla Pilar. „Je to hodný kluk.“

„Jen se na něj koukni! Na jeden večer ze sebe smyje kukuřičnou mouku a hned si myslí, jaký je švihák,“ ušklíbl se Trini. Zavrtěl hlavou. „Nechtěl bych mít dceru.“

José Alfredo se ušklíbl a otřel si ústa ubrouskem. „Tvoje dcera žije v Presídiu.“

„A je vdaná,“ dodal Trini. „Jedině tak se s tím můžeš vypořádat. Jinak bys jen utrácel za zbraně a vsazování mříží do oken.“

„To není pravda,“ ohradila se Pilar se smíchem, ačkoli ji to mírně podráždilo. Opravdu se chtějí všichni muži dcer zbavit? „Když Norma přijela na Velikonoce, seznámily jsme se spolu. Je moc milá.“

„Možná.“ Trini se dlouze napil piva a potom energicky odložil lahev. „Ale i kdyby ne, teď je to problém jejího manžela, ne můj.“

„Vůbec nejíš,“ podotkl José Alfredo a přistrčil k Pilar talíř. „Za celý večer jsem tě neviděl nic sníst.“

„Nedá se to jíst, jak je to horké.“ Bolest se sice nevrátila, ale nechtěla pokoušet štěstí.

„Chceš jet domů?“

„Ne, ne, je mi fajn.“ Ještě nemohla odjet. Sotva skončila večeře. Nechtěla poslouchat, že měli radši zůstat doma. Přála si na této taneční zábavě setrvat. Přesto pro ni bylo těžké dívat se na tolik pěkných dívek, jak jim to ve slavnostních šatech sluší. Na rozdíl od nich byla oteklá a neohrabaná, jako by neměla nic jiného než břicho. Kéž by tu oslavu odložili na říjen!

„Přines té ubožačce dort a zmrzlinu, hombre,“ řekl Trini. „Jdi, už ho krájí.“

„Půjdu s tebou,“ prohlásila Pilar a vstala. „Musím zkontrolovat Joselita.“

Při chůzi to bylo lepší. Když si stoupla do fronty na dort, cítila, jak nepohodlí ustupuje. Dulcina matka Carmen u dlouhé tabule nakládala růžové kousky dortu na řady tenkých talířů. Odehnala jednoho mladíka ve smokingu. Čestný soud skončil s úvodními tanci a dva mladíci stáli u stolu a uzobávali sladkosti.

„Kolik máš ještě před sebou, šest týdnů? Ukaž, ať se na tebe podívám.“ Carmen zlehka položila ruku na Pilařino břicho. „Je to holčička,“ prohlásila sebejistě. „Podívej, jak se ti břicho zvedá do špičky.“

„Taky si to myslíme! Jenže poslední měsíc je jako věčnost,“ vzdychla Pilar. „José Alfredo, najdi to naše zlatíčko. Nejspíš už má hlad.“

„To těžko. Jsou u altánku.“ José Alfredo ukázal na chumel dětí, které lezly po dřevěném zábradlí. Obrátila se právě ve chvíli, kdy Joselito skočil z vršku na zem. Rychle vstal a znovu začal šplhat nahoru. „Zatím ho nech.“

Když se vrátili na svá místa, Trini byl středem pozornosti. Nějaká omladina si přitáhla židle a poslouchala ho, jak vypráví. Byl tam i ten hejsek Raúl López, hrbil se na lavičce vedle Dulce.

„Copak tu vyvádíte?“ zasmála se Pilar. „Vyprávíš jim o chlupaté ruce?“

La mano peluda patřila mezi Triniovy oblíbené historky, jen s tím, že se děj, v němž ruka vždy někoho napadla, pokaždé odvíjel jinak. José Alfredo se ji během vyprávění snažil vždycky vylekat tím, že ji prudce popadl do náruče.

„Ne,“ zavrtěl Trini hlavou. „Něco jiného.“

„Dneska jsem se už vyděsila dost,“ přiznala Pilar. Domnívala se, že když o tom bude mluvit, hrozba vybledne a stane se neskutečnou. Učiní z té stařeny báchorku, ne skutečnou osobu, která ji nenávidí.

„Vážně?“ zeptal se Trini. „Co se stalo?“

„O nic nešlo,“ zasáhl José Alfredo. Zjevně ho podráždilo, že s tím vůbec začala. „Jen ji obtěžovala nějaká bláznivá ženská.“

„U žen nikdy nevíš. Zvlášť u těch bláznivých,“ mrkl Trini. „Vím, o čem mluvím.“

„To se vsadím,“ podotkla Pilar. Předstírala, že si manželova podráždění nevšimla. Ráda si ten příběh poslechne. Poslechnou si ho oba.

„Ne z vlastní zkušenosti!“ Trini se zasmál. „Ale tohle se opravdu stalo. Někomu, koho znám.“

„Vyprávěj, Trini,“ pobídl ho Lópezův chlapec a poposedl si blíž k Dulce.

„Přineste mi někdo pivo,“ požádal Trini a pak spustil.

„Odehrálo se to minulé léto, když jsem pracoval v pomerančovém sadu v Harlingenu.“ Pilar a José Alfredo se posadili a Trini se na ně zakřenil. „Byla nás tam početná skupina, z obou břehů Ria Grande. Pracovalo tam asi přes dvacet chlapů.

Jeden z nich pocházel ze Sinaloy, jmenoval se Antonio. Byl mladý, mohlo mu být tak sedmnáct. Postupně jsme si všimli, že ve čtvrtek a pátek zvrací krev. Ne každý týden, ale vždycky se to objevovalo jen v tyhle dny. Všichni jsme byli na žebřících v korunách stromů, když po druhé odpoledne začal kašlat, div se nestrhal. Rychle, jak jen to šlo, slezl dolů. Někdy se mu to podařilo, ale mnohokrát spadl.

Dios mío, pohled na něj mi naháněl husí kůži. Ležel vedle kmene,“ Trini se ohnul v pase a sevřel si rukama břicho, „a dávil tak silně, až se celý třásl. A potom jsem uslyšel strašlivé hlasité sípání a bylo mi jasné, že křičí, ale neměl na to dech. Zvracel, div nevyvrhl útroby. A jediné, co z něj vycházelo, byla krev.“

Trini se napil piva. Všichni chlapci mlčeli. Jedna pihovatá dívka pohlédla na Pilar, jako by posuzovala, jestli se taky bojí, anebo ne. „Umřel?“

„Člověk by si myslel, že každý, kdo zvrací krev, je na smrtelné posteli, ale ne.“ Trini pokrčil rameny. „Druhý den byl v pořádku. Dokonce i po tom záchvatu vypadal jakoby nic. Bylo to hodně divné. Muy curioso.

Jak léto pokračovalo, všimli si toho zvláštního problému i další chlapi v táboře. Caray, na konci každého týdne se shlukovali nablízku, aby viděli, jestli je to pravda.“

„To je hrozné,“ otřásla se Pilar.

„To je,“ souhlasil Trini, „ale takoví už jsou lidé. Každopádně jednou ve čtvrtek přišel do našeho sadu jeden chlap, Pancho Morales, a samozřejmě se to stalo znovu. Nazítří se zase vrátil a požádal Antonia a nás ostatní, abychom se s ním pomodlili. Později nám sdělil, co v tom podle něj vězí. Antonio zvracel krev, protože ho ve městě v Mexiku, odkud pocházel, někdo uřkl. ‚Chceš, abych tě toho zbavil?‘ zeptal se Antonio a postižený pochopitelně souhlasil.“

„I kdyby tomu nevěřil,“ podotkl Raúl a uculil se na Dulce, „bylo to levnější než doktor.“

„To je pravda,“ připustil Trini, „ale kdybys řadu týdnů zvracel krev, možná bys tomu uvěřil taky.

Příští pátek si Pancho zašel na nejbližší ranč pro provaz. Večer se vrátil do sadu, kde většina z nás spala. Zahájil rituál tím, že uvázal dvanáct uzlů za sebou a před každým uzlem odříkal modlitbu.

Celou dobu, co vázal ty uzly, na konci řady stromů houkala sova – podle síly zvuku dost velká. Pancho uvázal poslední uzel, zvedl spadlou větev a zamířil tam.“

Trini se odmlčel a rozhlédl se po posluchačích. „Další část je pro dívky možná moc drsná.“

„Chci to slyšet,“ vyhrkla Dulce. Její kamarádky přikývly, dokonce i ta nervózní pihovatá. „Pokračujte, seňore Sanchezi. Co bylo dál?“

„Tak daleko do tmy jsem neviděl. Bylo to až na konci řady a nehodlal jsem se jít podívat víc zblízka. Ale zřejmě tu sovu ze stromu nějak vyhnal, protože jsem ji slyšel, jak se vzteká jako rozzlobené kuře, a po chvíli začala vřískat. Pancho do ní mlátil tou větví ze stromu.

Trvalo to asi dvacet minut. Podle zvuku se někdy netrefil a omylem udeřil do stromu. Znělo to, jako když v dálce zazní výstřel z pušky.“ Trini se znovu napil piva, jako by mu to vyprávění způsobilo v ústech ošklivou pachuť.

„A pak se zničehonic rozhostilo ticho. Hrobové ticho. A v tom tichu jsem uslyšel, jak nějaká žena vzlyká.“

V Pilařině mysli vyvstala představa jejího otce: měl rudé tváře a ústa otevřená, jako by křičel, což nikdy nedělal. Obličej měl zkřivený zuřivostí. Ta vzpomínka se zčistajasna vynořila tak živá a skutečná, jako by se odjakživa skrývala v hloubi její mysli a čekala na uvolnění. Její otec křičel. Nějaká žena, s chraplavým posměšným hlasem, utíkala pryč. Bylo tehdy šero, těsně před svítáním.

José Alfredo si ji přivinul k boku a nepřítomně jí stiskl rameno. Ten příběh ho pohltil. Chtěl ho slyšet. Zašeptal: „Neboj se.“

Pilar mlčela. Byla velmi mladá, když otec tu ženu vyhnal. Tehdy ještě žila se starou služkou Facundou v domku z vepřovic na otcově rodinném pozemku.

Trini pokračoval: „Pancho tam chvíli zůstal a hovořil s ní zastřeným hlasem. Slovům jsem nerozuměl, ale slyšel jsem, že spolu mluví. Působil velmi klidně, ona však celou dobu lkala a vrčela. Nakonec se Pancho vrátil. Ztěžka oddechoval a potil se. Pot z něj jen lil. Roztrhanou košili měl zakrvácenou a na předloktí škrábance.“

Pilar si navzdory teplé noci náhle připadala prokřehlá. No se salga de la casa, mi niña, řekla by Facunda s vážným a ostražitým snědým obličejem. Nevycházej z domu, děvče moje. Andan por ahí rondando. Potulují se kolem. Ale nikdy už nevysvětlila, co nebo kdo by se mohl za dveřmi potulovat.

„Tyčil se nad námi ostatními,“ pokračoval Trini. „Leželi jsme na dekách příliš vyděšení, než abychom stáli na nohou. Sklonil se k Antoniovi a drsně s ním zatřásl. ‚Znáš –‘, její jméno vyslovovat nebudu, ale Pancho se Antonia zeptal, jestli zná jistou ženu, a ten přiznal, že ano.“

Pilařin otec se nepřiznal k ničemu. Když se ho na tu hádku zeptala, odpověděl, že se jí to určitě jen zdálo. Teď, když poslouchala Triniho, si pomyslela: Táta mi lhal. Samozřejmě.

„A zabralo to?“ zeptal se jeden z mladíků, uhrovitý kluk s nepatrným knírem.

„Jo,“ přikývl Trini a říhl si do pěsti. „Až do podzimu neměl jediný záchvat.“

Raúl López se vložil do řeči: „Neměli ji pouštět na svobodu. Až ten kluk vyroste, bude nejspíš čarovat jako jeho matka.“

„V tom případě mu to zakaž sám,“ utrousila. „Nesnesu, aby měl hlad.“