Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

Úryvek ze hry Williama Shakespeara Život a smrt krále
Richarda III. byl převzat z překladu Františka Douchy
(Praha 1855).

HOLMES AND MORIARTY

Text Copyright © Gareth Rubin 2024

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system without
permission in writing from the Publisher.

Translation © Libuše a Luboš Trávníčkovi, 2025

Cover design by Katie Forrest / S&S Art Dept.
Cover images © Shutterstock

Chapter heading illustrations – Bob Venables – c/o 
Illustration X @ Illustration Ltd.

ISBN 978-80-284-0334-8

Věnováno Jacobovi

Kapitola první

V těchto skrovných vzpomínkách na dny strávené se Sherlockem Holmesem jsem se někdy pokoušel popsat své pocity, když nás úřady povolaly, abychom rozluštili nějaký případ, který nešel na rozum ani jejich nejlepším mozkům. Je třeba říct, že takové popisy mého druha vždy dráždily, protože on trvá na tom, že se má v případech tohoto druhu věnovat pozornost jejich čisté mechanice, podobně jako je tomu u návodu na správnou obsluhu motoru lokomotivy, spíš než lidským emocím, které jsou v nich obsaženy. Říká, že bych se tudíž měl takového zabarvení v příběhu vyvarovat. A přesto, bez ohledu na obdiv, který odjakživa k Holmesovi – největšímu detektivnímu poradci, jakého svět kdy poznal – chovám, v tomto jsem mu vždy vzdoroval.

Vylíčím tedy, co jsem pociťoval ve světle zapadajícího slunce dva dny před Vánocemi 1889.

Byl to strach. Strach, jaký jsem nikdy předtím nezažil.

V době, kdy se Evropa nacházela na pokraji ozbrojeného konfliktu, by se vražda britského ministra války mohla stát jiskrou, která zažehne oheň na celém kontinentu. Válka by pak zachvátila větší část celého světa. A já jsem viděl válku. Viděl jsem otevřené brány pekla.

Co stálo mezi námi a těmi branami? Hleděl jsem na něco, co jsem nikdy ani ve snu nepovažoval za možné: viděl jsem vždy počestného Sherlocka Holmese a toho zlovolného obyvatele zločineckého podsvětí, profesora Jamese Moriartyho, oba spolupracující, jako by byli staří přátelé, a nikoli dva zapřisáhlí rivalové usilující o vzájemné zničení. Spolupracující, aby zachránili celou Evropu před katastrofou.

Ano, na jedné švýcarské hoře, zatímco kolem řádila strašlivá sněhová bouře, jejich mozky působily jako jeden, navzájem se formovaly a vytvářely směsici dobra a zla: zbraň, která nám zprvu napomohla proti nebezpečí, jaké svět ještě nikdy nezažil – a modlím se k Bohu, ať už nikdy nezažije. Když padla noc, Moriarty na mě pohlédl a natáhl ruku. Přikývl jsem a podal mu hrst nábojů, každý vyrobený, aby poslal nějakého muže do hrobu, když –

Ale to předbíhám. Holmes vždycky nesouhlasně pomlaskává, když tohle udělám. „Všechno postupně, jedno po druhém, Watsone. Bez řádu by tu zavládl jen zmatek, že?“ A já musím přiznat, že má pravdu. Takže zpět k časové posloupnosti, v jaké se události odvíjely.

*

Ve svých dřívějších zprávách, zejména v oné záhadné
záležitosti řeckého tlumočníka, jsem měl příležitost popsat Diogenův klub poskytující nerušené soukromí nejméně společenským mužům v Londýně. Džentlmen, který nesnáší pouhé pomyšlení na společnost, se může uchýlit do jeho přitlumeného prostředí a spokojeně si pročítat časopisy či objemnější svazky v ovzduší prostém sebemenšího hluku. Vskutku, kdokoli, kdo pouhým pokývnutím vezme na vědomí přítomnost jiné lidské bytosti ve veřejných prostorách klubu, riskuje trvalé vyloučení. Pro vzájemnou komunikaci v životně důležitých situacích je vyhrazena místnost pro hosty, přesto i tak každý člen zahlédnutý, jak do ní vstupuje nebo z ní odchází, dostane ke svému jménu v knize členů klubu černý puntík.

Krátce řečeno, klub představoval dokonalé místo pro Holmesova bratra Mycrofta (jenž mimochodem patřil k jeho zakládajícím členům). Sherlock přisuzuje svému sourozenci mozek, který často předčí jeho vlastní, když jde o objasňování trestné činnosti – skutečnost, na niž se naše tajná služba často spoléhá, jak mě ujišťuje Holmes –, ale efektivnost tohoto mozku potlačuje naprostá neochota jeho majitele cokoli dělat.

Tato netečnost byla navyklá, nicméně v době, kterou popisuji, se stala záležitostí zdravotní. Mycroft pobýval v jednom z klubových pokojů a mě přivolali, abych zjistil, jakou léčbu lze doporučit.

Pokoj byl funkční, ale nic víc – ubytovaní členové mají rádi spartánské zařízení. Jestliže slouží nějakému účelu, dobrá. Jestliže tu je něco, jen aby to hezky vypadalo, pryč s tím. Takže se tu nacházelo několik pořádných židlí, psací stůl, ale nikde žádný obraz, grafika nebo kytice. Stáli jsme u nohou postele, kde Mycroft ležel a četl si zároveň knihu o asijských pavoukovcích, kterou držel v pravé ruce, zatímco tlustý svazek Danteho kompletní Božské komedie v italštině svíral v levé. Bíle oblečený klubový sluha, který nás dovedl k pokoji, něco chraplavě zabručel, několik vteřin u nás bezdůvodně postával, všechny nás probodával pohledem a pak rozmrzele odešel – což vyvolalo na Mycroftových ústech náznak úsměvu.

„Jistě sis všiml, Sherlocku, jak Manning poslední dobou chátrá, že?“ zaskřehotal. Zatímco Sherlock je vysoký, bledý, štíhlý a vyzáblý, má černé, dozadu sčesané vlasy, pronikavé zelené oči a působí jako indický asketa, který dokáže vmžiku čile ožít, Mycroft je malý a kulaťoučký, má tmavší pleť a podivnou kozí bradku, takže poněkud připomíná ruského anarchistu.

Na sobě měl hedvábné pyžamo a na hlavě egyptský fez, zatímco my, kteří jsme sem přišli z hustého zimního smogu – což byla tak neprůhledná, hráškově nazelenalá polévka, že do sebe na ulicích lehké dvoukolové kryté kočáry a metaři naráželi a kapesní zloději vydělávali takové peníze, že by se mohli odebrat na penzi –, jsme byli v těžkém, mokrém ohozu. Uvnitř jsme se skutečně mačkali jeden na druhého tak, až bylo cítit páru stoupající z našeho oděvu. I moji rugbyoví spoluhráči v blackheathském klubu mě považovali za velkého, takže jsem se do malého pokojíku musel opravdu vecpat. Chtěl jsem si promočené svrchní oblečení svléct, ale prostě jsem k tomu neměl prostor.

A jako by to nestačilo, minulý týden jsem se pokoušel o katastrofální experiment s licousy v naději, že přidají mé tváři na vážnosti – ukázalo se, že přidaly jen na váze –, a teď byly i ty zcela promočené. Rozhodl jsem se, že je oholím, hned jak se vrátíme do našich pohodlných pokojíků v Baker Street. Kromě toho byly o dost šedivější než světlé vlasy na mojí hlavě, a mně se nelíbilo, když mi někdo připomínal, že už nejsem tak mladý, jako jsem býval.

„Vidím, co je zřejmé,“ odpověděl Holmes bratrovi. „Že přišel o deset šilinků vsazených na jednoho koně dneska dopoledne na dostizích v Kemptonu, že ta jeho herka málem vyhrála a že je teď v zoufalých finančních potížích.“

„Cože?“ vyhrkl jsem. „Jak to víte?“

„Ach, Watsone. Určitě jste si všiml toho skleslého a nevrlého chování, když nás sem přiváděl, a jeho otálení poté, co jeho povinnost skončila – navzdory tomu, že snažit se získat spropitné od členů nebo jejich hostů je v této instituci bezpochyby přestupek, za který se propouští.“

„To je,“ potvrdil Mycroft.

„Ale zbytek…“

Holmes si povzdechl. „Tráva na jeho botách – je půlka prosince, a na zelenou trávu se těžko narazí s výjimkou velice pečlivě udržovaných pozemků. Skutečnost, že neměl čas očistit si obuv před příchodem na své pracoviště, svědčí o tom, že přišel přímo z místa, kde se na nich tráva zachytila. Roztrhané kusy papíru nacpané bez cirátů do kapsy kalhot, na jednom z nichž je vidět číslo 10, pocházejí jistě z potvrzení o sázce – a já pochybuji, že Manning může vsadit na jakýkoli závod deset liber, takže se musí jednat o šilinky. Musel to být Kempton i z toho z prostého důvodu, že dneska se žádné jiné dostihy nekonaly; a je jasné, že jeho favorizovaný kůň měl blízko k vítězství, protože Manning má velmi napjatý a zastřený hlas od toho, jak hlasitě koně povzbuzoval, dokud sám neochraptěl. Takhle by se nenamáhal, kdyby se ten kůň od začátku držel vzadu.“

„Bože můj!“ zvolal jsem.

„Dobrá práce, Sherlocku,“ prohodil Mycroft s úsměvem. „Jen jeden detail moc nesedí.“

„A copak to asi je?“ odpověděl můj přítel s mírnou zvědavostí.

„Nebyl to kůň.“

„Ne?“

„Ach, Sherlocku. Ty sis nevšiml? Páchl od psů. Bylo to jasné jako facka. Psí dostihy, bratře. Manning byl bezpochyby ve Walthamstow.“

Můj přítel pokrčil rameny, jako by mu to bylo jedno, ale já jsem ho znal dobře. „Copak je to s tebou?“

„Ale nejspíš nic víc než rýma.“ Zdálo se, že Mycroft
si užívá možnost zůstat v ústraní a odpočívat na lůžku. „Můžete mi nabídnout nějaký lék na úlevu od bolesti, doktore?“

„Můžu vám nechat něco poslat. Vypijte toho dvakrát denně skleničku po jídle. Mělo by to pomoct.“

„A Sherlocku, tebe jsem chtěl požádat o laskavost.“

„Co by to mělo být?“

„Hodlám tady chvíli zůstat. Jenže doma mám jisté dokumenty a nechci je nechat volně přístupné pro každého vykradače bytů odsud až do Konstantinopole. Odnes je do mojí kanceláře ve Whitehallu. A střež je jako oko v hlavě. V téhle době jsou vysoce citlivé.“

„Nebudou některé, možná, napsané německy? Některé třeba rusky.“

„A francouzsky, pár italsky. Maličko turecky. Ano, tušíš správně, bratře.“

„To nebylo tak těžké odhadnout, vzhledem ke starostem tvých kolegů ve Westminsteru.“

Konečně jsem začínal chápat. V posledních několika měsících se v novinách začaly objevovat články o různých pozdviženích v Evropě. Nástup mladších politiků a bezvýznamných princů vyvolával v jejich rodných zemích nacionalistické emoce. Kombinované účinky přivedly evropské velmoce do stavu vysoké pohotovosti – a ke stále silnější tendenci jít si vzájemně po krku.

„Správně, Sherlocku. Přesně tak. Ty doklady jsou v mém kódovém trezoru. Jarrow, můj osobní tajemník v mé kanceláři ve Whitehallu, už bude vědět, co s nimi udělat.“

„Zajistím jejich dodání. Ještě něco?“

„Ne, ne.“ Znovu se začetl do svých dvou knih, jako by rozhovorem sama naše přítomnost skončila.

„A jaký má trezor kód?“ zeptal jsem se, překvapený skutečností, že tuto informaci neposkytl.

Pohlédl na mě neprosto nechápavě. „Proč se proboha ptáte?“

„Bez něj přece trezor otevřeme stěží,“ připomněl jsem.

„Vy ho neotevřete?“ Stejně zmatený se otočil k Holmesovi. „Sherlocku, je to tak?“

„Ovšemže ne,“ odsekl můj přítel.

Mycroft na mě zíral, jako bych prohlásil, že měsíc je obrovská ryba. „To je zvláštní,“ zamumlal si pro sebe.

„Pojďme, Watsone,“ začal Holmes. „Nejdřív –“

Větu však nedokončil, protože se ozvalo tlumené zaklepání na dveře.

Mycroft při tom zvuku zaúpěl. „Ach ne, žádné návštěvy,“ naříkal. „Jsem nemocný člověk.“

Nechtěl jsem už poslouchat jeho další žalostné úpění a sám jsem otevřel dveře. Docela mě překvapilo, když jsem spatřil dobře oblečeného mladého džentlmena – absolventa Harrow, jak jsem poznal podle jeho vázanky (protože všímavostí není obdarován pouze Holmes) – s úhledně sestřiženými plavými vlasy a příjemnou chlapeckou tváří. Jeho výška a urostlá postava svědčily o spoustě zdraví prospěšného cvičení – já osobně bych ho postavil na křídlo. Otevřel ústa, aby promluvil, načež ho Holmes popadl za rameno a vtáhl ho do pokoje.

„Mladý muži,“ upozornil Holmes, „pronést pouhé slovo vně ložnic nebo pokoje pro hosty tohoto klubu se může velice nevyplatit. Okamžitě byste skončil neurvale vyhozený na ulici.“

Mladík vypadal trochu otřesený tímto zacházením, ale otřepal se. Měl jsem pocit, že je na spadnutí něco závažného. „Pan Sherlock Holmes?“

„Samozřejmě.“

„Hledal jsem vás, pane.“

„Přirozeně. Jinak byste tu nebyl. Předpokládám, že obdivuhodná paní Hudsonová se nad vámi slitovala a informovala vás o místě, kde se nacházíme?“

„To učinila, pane.“

„Sherlocku, snažím se číst,“ zabručel Mycroft, aniž zvedl oči od stránek. „Tihle hlavonožci jsou úchvatné potvůrky a právě vyžadují moji plnou pozornost.“

Holmes pokynul mladému muži, který si, jak jsem předpokládal, přál stát se naším nejnovějším klientem. „Prosím stručně.“

Džentlmen vypadal rozrušeně. „Pane Holmesi, jmenuji se George Reynolds a jsem obětí podvodu. Ale podvodu tak zvláštního, že si ani nejsem jistý, jestli to podvod vůbec je.“

Pouze lehké zúžení Holmesových rtů prozrazovalo, že takové prohlášení vzbudilo u mého přítele jistý zájem. „Jak to?“

Mladý Reynolds si prohrábl husté vlasy. „Já jsem profesí herec, pane. Netvrdím, že jsem největší hvězda své generace, ale jisté schopnosti mám. V současné době jsem získal angažmá v jedné inscenaci.“

„Vidím, že hrajete titulní úlohu v Richardu III. a dneska jste měl dopolední představení.“

Mladík na něj zíral. „Jak to můžete vědět?“

„Sotva patrná linka divadelního líčidla na vašem čele se stáčí do úhledného kroužku, což naznačuje klobouk nebo korunu nošené při představení. Ale více vypovídá váš postoj. Jako herec jste se cvičil stát co nejpříměji a co možná hrdě, ale v tuto chvíli vypadáte poněkud nahrbeně, což naznačuje, že jste byl dlouho sehnutý a vaše záda se z toho ještě zcela nezotavila. Co jiného než ztuhlost v kříži lze očekávat po třech hodinách krčení s nahrbenými zády?“

Mladý muž zamrkal a více se napřímil. „Ano, ano, rozumím.“

Mycroft slyšitelně zasténal.

„A co je to za podvod, o kterém mluvíte?“

„Jde o tohle, pane Holmesi: všichni ostatní v inscenaci, od zbrojnošů po královnu, jsou naprostí amatéři. Nemají vůbec ponětí, co tam dělají, jen zřídka si pamatují text, mají příšerný přednes a skutečně je není možné považovat za herce.“

Holmesovy rty se maličko svraštily, poskytnutá odpověď ho neuspokojila. „V tom případě lituji publika, ale taková profesionální zklamání stěží zapadají do oblasti mých zájmů. Sbohem.“ A s tím postrčil mladého muže ke dveřím.

„Jenže obecenstvo je u vytržení,“ trval na svém mladík a vysmekl se mu.

„O to větší hlupáci.“

„Jenže tohle je právě nejpodivnější. Pokaždé jde o stejné obecenstvo. Je jich asi patnáct a zřejmě přicházejí na střídačku, každý večer tak deset z nich. Nikdy tam nikdo jiný není. A pokaždé když přijdou, přestrojují se ve snaze vypadat jako jiní lidé.“

Při těchto slovech Holmes stáhl ruku. „Diváci přicházejí v převleku?“

Mladý George Reynolds se nyní napřímil ještě víc a já jsem si všiml, že má oblečení vhodné pro herce: maličko odvážný střih a barva, ale vše v podstatě také trochu ošuntělé. „Už jsme udělali tucet představení. Pokaždé sedí v různých dvojicích, nebo někdy sami, na sobě mají cokoli od kožešin přes oblečení pradleny až po vojenskou uniformu. Muži si někdy nasadí vousy nebo stáhnou čepice hluboko do čela, v naději, že je nikdo nepozná. Když stojíte na jevišti a do očí vám svítí reflektory, není snadné rozeznávat obličeje, ale když někdy nejsem na jevišti, rád si stoupnu dozadu do sálu, abych viděl, jak se divákům představení líbí. A začal jsem si všímat, že sem chodí pořád stejní lidé a nikdo jiný.“

„Věrné obecenstvo, které nechce být odhaleno. Tohle je rozhodně neobvyklejší,“ uznal Holmes zamyšleně.

„Ale to není všechno.“

„Pak prosím pokračujte.“

„Možná víte, že ve hře dochází k vrcholnému souboji na rapíry mezi samotným Richardem a Richmondem.“

„Vím to.“

Mycroft s povzdechem odhodil svazek Danteho i dílo o pavoukovcích na podlahu.

„Dnes odpoledne došlo k děsivé nehodě. Když jsem provedl výpad na pana Gillse, který hraje Richmonda, tupá špička mého divadelního fleretu se zlomila a já jsem ho skutečně bodl do břicha. Nebylo to závažné zranění, ale on krvácel a docela jím to otřáslo. Ale pak, jak tam ležel, začal panikařit. Ne kvůli krvi, ale protože si myslel, že bych mohl z inscenace odejít. Při tom pomyšlení byl zcela bez sebe a já musel přísahat na svůj život, že neodejdu. Pokusil se dokonce stát, myslel jsem tedy, že to zranění je jen povrchové. Zhroutil se mi v náručí, i když brzy zase ožil. Pane Holmesi, co to všechno znamená?“

„Obecenstvo vystupující inkognito a obsazení složené z podivných amatérů.“ Tleskl rukama a zvedl je ke stropu. „Pane Reynoldsi, na tom vašem případu možná něco je. Pojďte, odebereme se do Baker Street a ještě si o tom promluvíme.“

Při našem odchodu jsem zaslechl, jak Mycroft zabručel: „Díkybohu.“

Kapitola druhá

Jestli se mi něco líbí, tak je to nevyrovnaný zápas. Nesnáším, když se hraje na férovku, jedna rána sem, jedna rána tam, samý výpady a krytí. Ne, dejte mi pořádnýho chlapa, co zmlátí malýho jako žito, a jsem šťastnej jako blecha.

Říkám vám to, protože celá tahle lumpárna se rozběhla na každoročním lunaparku ve Vauxhallu – což je parádní oslava mnohým známá coby Promenáda darebáků, vzhledem k celkový atmosféře poznamenaný kapesními krádežemi a ošklivými vylomeninami. Víte, jednou ročně v době Vánoc mocní páni otevřou brány prastarých Vauxhallských zahrad, kde kdysi lordi a dámy popíjeli čaj, aby tu na tři dny dovolili „přízemnější“ zábavu pro takový, jako jsem já. Zmizely roztomilý šálečky s indickým čajem, objevily se boxerský zápasy a bizarní představení, jaký my s ďáblem v těle rádi navštěvujeme. Tam jsem viděl Merricka, Sloního muže a Cáklou Bess, která nejedla nic než kuřecí žaludky. Viděl jsem Wallera, Shropshirskýho obra, jak rozmlátil v ringu na kaši čtyři chlapy najednou – zatímco jejich manželky, všechny, po něm šílely a málem se popraly, aby ho potom mohly omývat a utírat. Prima časy to byly. Prima časy.

Pověděl jsem svýmu příteli a učiteli – znáte ho: ten vysokej, štíhlej džentlmen s nejlepším mozkem na rozbor zločineckých plánů, jaký kdy poznal svět –, jak si zápas užívám, jenom když je nefér, a on nato, že můj postoj zcela chápe.

„Důvodem toho je,“ vysvětlil mi, „že jste zvíře, Morane.“

„Děkuju vám, profesore,“ odpověděl jsem. „Beru to jako kompliment.“

A v tu chvíli se zastavil u stánku s horkou čokoládou, ebenovou hůlkou odstrčil z cesty pár škaredě se tvářících uličníků a koupil si šálek vařícího nápoje. Maličko upil a pohlédl na mě. „Ach, moc se omlouvám, nechtěl jste také hrnek?“

Popravdě by mi to přišlo docela vhod. A nešlo o to, že bych si horkou čokoládu nemohl dovolit, ať už s ním, nebo bez něj – nějaká pence by stěží zničila mé bankéře (Coutts & Co., jako má Její Veličenstvo) –, ale nemohl jsem si ji koupit po něm, protože bych vypadal spíš jako podvraťák, co následuje u paty svýho pána, než jako vedoucí činitel jeho královskýho dvora.

Vy se ale ptáte, proč plukovník Sebastian Moran, absolvent Etonu a Oxfordu, bývalý příslušník 1. oddílu zákopníků v Bengalúru, následuje profesora Jamese Moriartyho, absolventa univerzity v St. Andrews? Dobrá, vydržte chvilku a já vám to povím.

Na vysoký škole jsem zažil skvělý časy, ale k něčemu novýmu mě nasměrovala armáda. Lov ve stepi a boj v horách: do měsíce od oblečení uniformy se mi otevřely oči a já jsem věděl, k čemu jsem určený. Měl jsem šavli v pravici, pistoli v levici a byl jsem připraven rozpoutat peklo.

Byl jsem vyznamenán, postaven mimo službu, zmíněn v hlášeních a málem vyražen, všechno postupně. A tak to šlo, dokud jsem si nenadělal trochu moc nepřátel a nepovažoval za vhodný vyhledat něco mnohem lepšího. Jenže když si člověk získá jméno jako nejlepší střelec v indický armádě, když loví tygry jen mongolskou šavlí, pak ho představa života, kdy pracuje na burzovních trzích nebo učí řečtinu usmrkaný spratky, vede k touze rozmlátit si hlavu o zeď.

Protože můj život potřebuje vzrušení. A když, kamaráde, dřepíte v penzionu v Claphamu a o svým „volným dnu“, což je neděle, jdete na procházku do parku, s žádným vzrušením nepočítejte. Hrůza.

A navíc ještě potřebuju peníze. Karty, koně, děvky – to všechno stojí prachy. A tak mám jistý postavení u profesora.

Důkladně jsem si prošel pár historických knih a můžu vám říct, jeho mozek je jedinečnej. Takový člověk jako on nikdy nežil. Ach ano, jeho projekty jsou překrásný. Politický, loupežný, trochu vydírání. Některý z nich dokonce ani nechápu, a teprve když končíme, vidím, že jsme napůl cesty stát se bohatší než král Krésus. A jaká že je moje úloha v tomhle všem? Zařizuju loupeže: muže, střelce, pokud je to háklivější, místa, kam se lze potom na čas zašít. Udržuju kázeň a tlačím na lidi, když je zapotřebí, aby se na ně zatlačilo. Zajišťuju, aby nestrkali nos, kam nemají.

Ano, celkem vzato, profesor mi platí balík, abych si mohl užívat.

A tak jsme se ocitli ve Vauxhallských zahradách. Chvilku jsem obhlížel stánky a zábavní atrakce. Byly tu terasy a okrasný jezírko s čluny jak pojízdný rakve k pronajmutí a s dřevěnými pergolami nad hlavou, který měly připomínat čínský postele s nebesy, ale vypadaly spíš jako šibenice. A všechno to navíc působilo zpropadeně šupácky, což sedělo k třídennímu mejdanu, kvůli kterýmu jsme tam všichni dorazili. Na Promenádu darebáků jste žádný pozvání nepotřebovali, ale museli jste bejt pořád ve střehu, abyste zachytili hbitou ruku u svý peněženky. Jinak byste šli domů lehčí, než když jste z domova odcházeli.

Všechno tu měl pod palcem Orchardův gang. Seamus Orchard, který to zdědil po svým tatíkovi Ichabodovi, podal už tak pozoruhodný výkon, že byste mohli přejít z jedný strany vodního kanálu Regent’s na druhou čistě po mrtvolách, co do něj naházel. Seamus dobře znal svý postavení a se svými operacemi neriskoval víc než mangusta s kobrou. Některý jeho muže jsem znal od vidění – pár jich postávalo hned u každýho vchodu – a nevadilo by mi, kdybych je měl za zády při jakýkoli potyčce s paštúnskými či jinými kmeny.

Zaznamenal jsem, že mezi jeho chlapci je mnoho nových tváří. „Seamus zřejmě rekrutoval,“ prohodil jsem. Jestliže Orchard rozšiřuje svý operace, šéf mu musel dát požehnání.

„Potřebuje to. Ve městě je nová krev.“

„Profesore?“

„Vy jste to neslyšel? Asi ne. Americký gangsterský boss, Holanďan Calhoon z New Yorku, vyjádřil zájem o spuštění transatlantické operace. Je to velmi neobvyklý a ambiciózní projekt, a on je zajímavý muž – zejména proto, že ještě před rokem Calhoonova rodina vcelku považovala Holanďana a jeho mladšího bratra za zklamání. Říkalo se o nich, že jsou ve srovnání se svým otcem, známým jako Tatar, ustrašení. Já se domnívám, že Holanďan je teď se svým bratrem tady. Mám pocit, že se s nimi v určitou chvíli budu muset setkat k projednání jejich plánů.“

Sledoval jsem, jak se šéf napil čokolády, pak s úsměvem přivolal malýho arabskýho uličníka a s dědečkovským poplácáním po tváři mu podal zbytek svýho hrnku. On se taky obléká – a chodí – jako dědeček, aby líp splynul s davem. Pořád se šourá ve vkusných oblecích s vestou, takže v omnibusu z Tottenham Court do Bůhvíkam vypadá jako každý jiný chlapík s vestou. Abyste mi dobře rozuměli, znám cenu maskování jako každý: proto volím khaki pro divočinu a elegantní zelený lovecký oblek z prémiový tvídový látky Harris od firmy Gieves & Hawkes na Piccadilly. Ale to, jak se budu prezentovat na veřejnosti, má svý limity, a oblíkat se jako muž z rušný čtvrti Balham s jednou nohou v hrobě je za hranicema přijatelnýho chování.

Procházeli jsme kolem největšího stanu: zápasnická aréna – obrovský prostor z proužkovanýho plátna, každý pruh s potiskem překřížených pěstí. I ten nejhloupější návštěvník jarmarku by to pochopil. Vstupný tři pence bylo levný, když uvážíte, že za tu cenu dostanete tři různý atrakce: nacházela se tu jedna část pro zápasy mezi muži, jedna pro psí zápasy a jedna pro zápasy psů s medvědy s vyceněnými zuby.

„Podíváme se na jedno utkání?“ nadhodil jsem.

„Když si přejete,“ vyhověl mi. „Třebaže já nejsem velký obdivovatel násilí, když nemá skutečný cíl.“

Nic jsem na to neřekl, ale následoval jsem ho dovnitř. U vchodu postávali další násilníci – viděl jsem Pětiprsťáka McGilla, který nikam nejde bez svýho děvčete Coleen, škaredý malý rusovlásky, kterou bych postavil proti dospělýmu orangutanovi – kdybych chtěl, aby to opičák prohrál.

„Zdravím, McGille,“ utrousil jsem při příchodu.

„Zdravím, pane Morane,“ zamručel. Zastavil jsem se a upřel jsem na něj pronikavý pohled. „Plukovníku,“ opravil se, poněkud v rozpacích. Coleen se mu za zády pochechtávala.

Z boxerskýho ringu právě za kotníky vytahovali mohutnýho černýho zápasníka s nosem rozplácnutým od ucha k uchu, zatímco uprostřed poskakoval nahoru a dolů sto padesát centimetrů vysoký Číňan. Při pohledu na toho vyzáblýho malýho chlápka si pomyslíte, že by nerozplácl ani mouchu, ale já jsem už viděl, co tihle maníci dokážou nohama, koleny a pěstma, když to nečekáte. Je to, jako když do ringu vpadne smršť.

U ringu peníze měnily majitele. Ve skutečnosti spousta peněz. Víte, bookmakeři si to o Promenádě darebáků vždycky užívali, a v koutě jsem spatřil Seamuse Orcharda, který se olizoval jako kocour u misky se smetanou, protože už cítil, jak se mu kapsy plní jeho deseti procenty.

Přešel jsem k medvědí jámě. Tak tohle byl zápas. Velký hnědý parchant uvázaný u kůlu, ale nachystaný vyškubnout tu špejli ze země, aby dostal do drápů psa, který skákal kolem něj a rval mu z těla kusance masa. Ano, tady jsem byl ve svým živlu – nebezpečný zvířata, řvoucí diváci a šance získat pár liber. Popadl jsem chlápka s tabulkou, který vypisoval sázky na vítězství psiska. „Libru na to, že toho medvěda sejme,“ řekl jsem a ukázal mu zlatou minci. Chňapl po ní. „Ne tak zhurta, kámo. Jakej je kurz?“

Několik vteřin psa pozoroval a já jsem viděl, jak počítá. Je legrační, jak dobře jde Londýňanovi z East Endu aritmetika, když mu na tom záleží. „Pro vás, šéfe, dvě ku jedný.“

„Dvě ku jedný? Nechtějte mě rozesmát. Už je skoro chcíplej.“ Remcal, ale dohodli jsme se na třech ku jedný a já jsem si založil paže, abych si zápas užil. „Haha!“ vykřikl jsem, když pes vytrhl pořádný kus masa z medvědova stehna. „Ten malej mizera to může dokázat.“

Kapitola třetí

Poté co jsme se protápali venkovním přítmím a uvelebili se pohodlně v Baker Street 221B, začal pan George
Reynolds v rozrušení rázovat po pokoji. Zdvořile odmítl sametem potažené křeslo, ve kterém Holmesovi klienti obvykle sedávají, a raději procházel sem tam mezi hromadami zajímavých předmětů zaplňujících náš obývací pokoj.

Na nepořádku, který Holmes v tomto pokoji vytváří – všude poházené papíry, zkumavky a podivné africké kmenové předměty –, je cosi podivně útulného. Tím bincem se musíte probojovat nebo jím opatrně prokličkovat, ale jakmile to uděláte, zvyknete si, jako byste tu bydleli odjakživa. A já jsem se tu od chvíle, kdy jsem se nastěhoval, cítil jako doma. Naše bytná, paní Hudsonová, nás přijala pod svá křídla jako kvočna kuřata, podstrojovala nám chutná jídla a hlasitě si stěžovala, jestliže Holmes něco nedojedl. Se mnou tento problém nikdy neměla.

Dvě velká okna dělala, co mohla, aby pokoj osvětlila, a když náš host přecházel sem tam, nevypadal v mihotání plynových lamp příliš vesele. Tušil jsem, že je to příjemný člověk, který se ocitl v jistém stresu. Holmes si nacpal dýmku tureckým tabákem uloženým v perském pantoflíčku u krbu, usedl a čekal na začátek vyprávění.

„Jak víte, jmenuju se George Reynolds, vyrostl jsem v Sussexu a je mi pětadvacet let. Ve škole jsem se začal velice zajímat o divadlo. Rodiče se mě snažili nasměrovat k něčemu řádnějšímu.“ Docela podmanivě se usmál. „Ale takhle to dopadlo.“

„A vaše nedávná minulost?“

„Otec i matka před několika lety zemřeli, zanechali mi velmi malé dědictví, ale dost na to, abych se mohl vydat do Londýna za svými sny o jevišti. Od té doby jsem měl nějakou práci – nic velkolepého, ale stačila mi na pronájem pokojíku v Cheapside a na živobytí. Před několika týdny jsem byl už ale dva měsíce bez práce a začínal jsem si dělat starosti, protože jsem vyčerpal skoro veškeré úspory. Kontaktoval jsem každého, koho jsem znal, a ptal jsem se, jestli nevědí o nějakých vznikajících produkcích nebo společnostech, které hledají dalšího člena souboru. Nikdo mi nedokázal pomoct. A pak, přesně před čtyřmi týdny, zčistajasna, dar z nebe.“

„Nějaká role?“ nadhodil jsem.

„A jaká role, doktore Watsone! Dřepěl jsem toho večera ve svém pokojíku a posté jsem přepočítával své pence, když na mě bytná nahoru křikla. ,Pane Reynoldsi! Přišel vás navštívit nějaký pán.‘“ Mistrovsky napodobil starou babku. „Tak to mě překvapilo. V mém privátu mě ještě nikdy nikdo nenavštívil. Sešel jsem dolů a u schodů čekal malý muž se silnými brýlemi.“

„Popište ho!“ požádal Holmes.

„Hm… Tedy, bylo na něm cosi akademického. Určitě milovník knih. Chomáčky černých vlasů přes uši, ale kromě nich zcela plešatý.“

„Dobrá. Pokračujte.“

„,Pane?‘ oslovil jsem ho. ,Pan Reynolds?‘ ,Ano.‘ ,Toužím s vámi prohodit pár přátelských slov.‘ ,To jsem pochopil.‘ Teď jsem už začínal být zcela zmatený, protože každou jeho větu předcházelo asi pět vteřin, kdy si mě prohlížel od hlavy k patě, jako když farmář kupuje krávu. Pobídl jsem ho: ,Pár přátelských slov?‘ Probral se, maličko se zasmál a zavrtěl hlavou. ,Omlouvám se. Víte, viděl jsem vás loni v jedné opeře. Mozartův Únos ze serailu. Něco úžasného, pane, opravdu úžasného.‘ Potěšilo mě to, protože v tom představení jsem hrál rád. ,A když jsem dával dohromady seznam herců pro své nejnovější představení, věděl jsem, že vy jste přesně ten pravý člověk. Za čtrnáct dní začínáme turné.‘“

V ten okamžik Holmes zvedl ruku. „Watsone?“ pronesl tázavě. Herec se odmlčel, hleděl na mě, abych to vysvětlil.

„Ptá se, jestli jsem si ve vašem popisu událostí něčeho povšiml,“ informoval jsem ho. „A ano. Shodou okolností ano,“ dodal jsem možná maličko arogantně.

„Skvělé, tak nám to povězte,“ vyzval mě Holmes.

„Ten muž nemohl říkat pravdu. Prohlašoval, že váš předchozí výkon na něj tolik zapůsobil, že vás vyhledal. Proč tedy považoval za nezbytné ověřit si, že jste George Reynolds, když jste se před ním objevil?“

Holmes lehce zatleskal. „Bravo, Watsone. Bravo. Je to zcela nesprávné, ale heroicky zvládnuté. Víte, on si to tenhle podivný návštěvník ověřit musel, protože Únos ze serailu je opera od Herr Mozarta a jediná role v ní, která není pěvecká, je turecký paša. Protože vy jste sám sebe, pane Reynoldsi, popsal spíš jako herce než zpěváka, lze elementárně odvodit, že jste hrál tuto úlohu. V tom případě byste měl mohutný vous a paruku, patrně falešný nos a silné tmavé líčení, abyste vypadal jako Turek. Ani na závěrečné děkovačce byste se nemohl objevit ve své skutečné podobě, takže ten džentlmen by vás nedokázal poznat – navíc ve špatně osvětleném pokojíku, jak si umíme představit. Nicméně existuje jiná prostá otázka, na kterou je mnohem obtížnější odpovědět. A sice: Jak věděl, kde vás najít? Vaše adresa nemůže být veřejně známá, zdá se nepravděpodobné, že by ji vaši bývalí zaměstnavatelé někomu poskytli bez vašeho předchozího svolení, a vaše předchozí vystoupení se uskutečnilo před rokem, takže vás nemohl sledovat z divadla – jakkoli zvláštní by tohle bylo samo o sobě.“

Při těchto slovech sebou náš mladý společník trhl. „Tedy, na tohle jsem ani nepomyslel, pane Holmesi.“

„Pak máte velké štěstí, že jste přišel sem. Ale prosím pokračujte. Co bylo potom?“

Cítil jsem, jak mi při mém selhání zrudly tváře, ale soustředil jsem se raději na klientovo další vyprávění.

„Moc mě to potěšilo. Normálně bych se vyptal na něco o chystaném představení, ovšem vzhledem k situaci, v jaké jsem se nacházel, jsem přistoupil rovnou k praktičtějším otázkám. ,Jsem velmi vděčný, pane…?‘ ,Ach,‘ řekl. ,Bart. Edgar Bart.‘ ,Jsem velmi věčný, pane Barte. Smím se zeptat, jestli je to role placená?‘ ,Ovšem, samozřejmě je,‘ odpověděl. ,Deset liber týdně. Hraje se každý večer a ve středu vždycky dvakrát.‘ Pane Holmesi, to je třikrát víc, než kolik jsem kdy dostal.“

„Musí to být opravdový milovník divadla.“

„Řekl mi, že budeme mít týden zkoušky, pak čtrnáct dní turné po církevních sálech, různých společenských prostorách, několika hospodách a malých divadlech na jihozápadě Anglie, a pak čtrnáct dní v univerzitních městech Oxford a Cambridge. To mi připadalo moc dobré. Tak jsme si potřásli rukou a já jsem s radostí šel na první – říkáme
čtenou – zkoušku. A tehdy se mě zmocnily první pochybnosti.“

„No tohle!“

„Bylo to, jak jsem říkal: zdálo se, že ostatní členové souboru ještě nikdy ani nestoupli na jeviště. Musel jsem je poučit, co je levá a co pravá strana jeviště z hlediska herce. Nikdo z nich neumí pořádně přednést ani řádek textu, neumí použít líčidla ani se na jevišti postavit. Bojové scény by se skutečně změnily v masakr, kdybych do toho nevstoupil a neukázal panu Bartovi, který nás všechny režíroval, jak to udělat bezpečně.“

„Ale všechno jste dotáhli do konce,“ připomněl jsem.

„Dotáhli. A vyrazili jsme na turné, které začínalo týdnem v Exeteru. Prvním překvapením bylo moje ubytování.“

„Nedostatečné oproti tomu, na co jste byl zvyklý?“

„Přesně naopak. Bylo honosné. Jako pro krále. Nejlepší apartmá v nejlepším hotelu ve městě.“

„A přitom jste krále jenom hrál,“ poznamenal Holmes. „A ostatní členové souboru?“

„V ponurých pokojích nad několika hospodami.“

„Vy jste byl hlavní atrakce,“ pokusil jsem se ospravedlnit tuto situaci.

„Je hezké, že to říkáte, doktore Watsone. Ale popravdě o mně ještě nikdo nikdy neslyšel. Byl jsem sotva nějaké lákadlo pro diváky. No ale hráli jsme ve stanovené termíny a já jsem to pustil z hlavy. Jenže teď jsme v Cambridgi a je to pořád stejné: obsluhují mě lépe než samotného Richarda.“

„Jak se k vám chovají ostatní herci?“ zeptal se Holmes.

„To je právě taky divné. Herci obvykle utvoří přátelskou partu, do které se zapojí všichni. Jenže v tomto případě se mnou zacházejí se stejnou úctou, která mi zajistila hotelový pokoj, v jakém by se cítil pohodlně kterýkoli lord. Jestliže otevřu ústa, oni ta svá sklapnou, aby si poslechli, co chci říct. Jestli není dost židlí pro všechny, vždycky bude někdo trvat na tom, že si musím vzít tu jeho. Všechno se dělá tak, abych se cítil co nejpohodlněji a byl co možná nejspokojenější. A pak je tu ta podivná záležitost s obecenstvem.“

„Že tam jsou vždy stejní lidé, kteří se tak řečeno střídají na směny.“

„Přesně tak.“

Holmes se v křesle pohodlně opřel zády a vyfoukl ke stropu proužek modravého kouře. „Watsone,“ prohodil po chvíli, „tohle mi připomíná pár případů z minulosti. Vzpomínám na makléřova úředníka.“ Měl pravdu. Šlo o případ mladého muže odlákaného z Londýna na lépe placené zaměstnání v Birminghamu, aby se na jeho stávajícím pracovišti mohl za něj někdo vydávat a provést loupež. „Nějakou dobu bez angažmá. Povězte mi, kde jste byl ubytován, než jste odešel na tuto práci.“

Vypadal trochu zaraženě. „V úplně obyčejném malém pokoji v penzionu.“

„Byl nějaký pokoj nad vámi?“

„I pode mnou.“

„Kam vedlo vaše okno?“

„Na holou zeď. Část dalšího domu. Obyčejný malý dům.“

„Bydlel jste tam dlouho?“

„Řekl bych tak šest měsíců. Nikdy se tam nestalo nic neobvyklého.“

Holmes zamyšleně pokuřoval. „Kdyby někdo zoufale toužil vniknout do vašeho pokoje, mohl by to udělat, kdyby znal rozpis představení vašich předchozích her? Ne, myslím, že tohle nemusíme brát v úvahu. Což znamená… Watsone?“

„Holmesi?“

„Že potřebujeme víc informací. Potřebujeme informace pro hypotézu. Pane Reynoldsi, na tuhle záležitost se vám podíváme.“ Náš mladý divadelně založený přítel si s úlevou oddechl a chystal se promluvit, když Holmes zvedl ruku. „V tuto dobu jsou však moje mentální schopnosti z velké části rezervovány pro Obří krysu ze Sumatry – skutečně příšerná práce.“ Ach ano, Obří krysa ze Sumatry. Jak z toho jména ještě nyní běhá mráz po zádech. Až budou lidé pro ten příběh dostatečně posíleni, odhalím to. „Řečeno na rovinu: prostě nemám dost času na vše, co si žádá mou pozornost. A tak musím zůstat v Londýně.“ Reynolds se ho znovu pokusil přerušit a Holmes mu v tom opět zabránil. „Ale Watsone, žádám vás, starý příteli, abyste provedl počáteční šetření.“

„Provedu,“ přitakal jsem. Reynolds se tvářil trochu pochybovačně.

„Pomůže vám, když se zítra v Cambridgi připojíte k souboru.“

„Máte na mysli… jako herec?“ zeptal jsem se.

Holmes pohodil hlavou dozadu a rozesmál se. „Nemám na mysli, abyste hrál, Watsone. Myslím, že už jste trošku starší na to, abyste právě teď měnil kariéru. Mám na mysli, že by vás pan Reynolds měl představit jako, řekněme, svého strýce. To vám umožní vmísit se mezi členy souboru před představeními a po nich, a tak získat více informací pro naše pátrání. O tom, co zjistíte, mě informujte dopisem.“

Poněkud se mi ulevilo. Při studiu medicíny jsem se sice trochu pokoušel o amatérské herectví, ale musím přiznat, že to do dějin jevištního umění nevešlo. Ve skutečnosti jsem při premiéře zapomněl polovinu textu a byl jsem donucen improvizovat, což moje spoluúčinkující natolik rozhodilo, že představení muselo dvakrát začít znovu od začátku. Po skončení se ke mně chovali moc hezky, ale já jsem věděl, co si myslí, a když jsem se vrátil do svého podnájmu, musel jsem si dvakrát polít hlavu studenou vodou, abych trochu zchladil zrudlé tváře.

Mladý Reynolds pohlédl na náramkové hodinky. „Zatraceně,“ zamumlal. „Je víc, než jsem si myslel. Musím se vrátit na dnešní večerní představení.“

„Tak honem zpátky. Divadlo čeká. Watson se k vám zítra připojí.“

Kapitola čtvrtá

Pán Bůh, ve kterýho nevěřím, se na mě toho dne usmíval, protože do pěti minut jsem viděl, jak medvěd leží na písku a pes stojí nad ním s tlamou od krve. Dokonce vypadal jako nachystaný pustit se do druhýho parchanta – bílýho medvěda, kterýho musel nějaký podnikavec chytit v Kanadě nebo ještě dál na severu. Jako jeho hnědý bratranec i on byl upoután ke kovovým kolíkům zatlučeným do země.

Bookmaker bručel, že medvěd byl divný a určitě omámený. Ale sotva jsem ho chytil za klopy kabátu, mince mi podal. Otřel jsem je a zastrčil do kapsy na pozdější hezký večer v klubu Bagatelle. Vaří tam jedna nóbl kuchařinka, kterou jsem si pro její dlabanec oblíbil.

„Tak Morane, je načase…“ začal profesor. Ale zarazil se a naklonil hlavu na stranu jako bažant. Nebo možná čáp, protože je tak vysoký a vyzáblý. A já jsem se zarazil taky. Uslyšel jsem to co on. Křik, pak jekot. Oba zvuky mám rád, ale ne když nevidím příčinu. Všichni ve stanu náhle ztuhli. Slyšel to každý, přicházelo to zvenčí. A taky mechanický zvuk, jako když se přibližuje lokomotiva.

Zatracený zmatek. To tedy jo. Protože jsem nestačil ani zamrkat, když stěny stanu něco strhlo a lidi prchali. Viděl jsem pár vojenských útoků, pěších i na koni, ale nikdy jsem neviděl pět set mužů, žen a dětí utíkat jako o život před čtyřmi parními válci supícími plnou parou vpřed. Stroje, a po nich tucet násilníků s řetězy a tlustými holemi, se valily přímo stanem. Když nastalo naprosté peklo, řidiči seskočili a začali mlátit do všeho na dohled. Jeden,
velký Hindustánec s dlouhým knírem, kopnutím srazil bookmakera na zem, prohrabal mu kapsy a sebral všechny bankovky.

„To je přepadovka,“ zamumlal jsem k profesorovi, zřejmě jedinému klidnému člověku na dohled.

„Medvěd.“