Günter Grass

Plechový bubínek

Z německého originálu Die Blechtrommel, vydaného nakladatelstvím Hermann Luchterhand GmbH, Darmstadt, Berlin-Spandau, Neuwied am Rhein roku 1959, přeložil Vladimír Kafka

Verše přeložil Josef Hiršal

Podle prvního vydání (Mladá fronta 1969), s přihlédnutím k Die Blechtrommel (Werkausgabe Band 3), vydanému nakladatelstvím Steidl, Göttingen, roku 1997, k vydání připravily Jitka Uhdeová a Jana Vrbová

Obálka a grafická úprava Boris Mysliveček

Kresba na obálce Günter Grass

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2024 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 3. tištěného vydání, Atlantis 2001)

Günter Grass: Die Blechtrommel

© Steidl Verlag, Göttingen 1997

© Günter und Ute Grass Stiftung, Lübeck

Translation © Vladimír Kafka, dědicové, 1969

© Atlantis®, 2001

Osoby a děj knihy byly volně vymyšleny. Jakákoli podobnost s někým živým nebo zemřelým je jen náhodná.

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 978-80-7108-219-4 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-396-2 (ePub)

DÁLKOVĚ ÚČINNÝ ZPĚV ZPÍVANÝ Z BARBAKANU

Slečna doktorka Hornstetterová, která skoro denně zajde ke mně do pokoje na jednu cigaretu, která by mne jako lékařka měla ošetřovat, leč pokaždé mnou ošetřena opouští méně nervózní můj pokoj, tato slečna, která je tak plachá, že jediný bližší styk pěstuje se svými cigaretami, mi pořád znovu tvrdí, že prý jsem v mládí trpěl nedostatkem kontaktů, příliš málo jsem si prý hrával s jinými dětmi.

Nuže, pokud jde o jiné děti, nemá tak docela nepravdu. Však jsem byl tolik zaměstnán vyučováním Grétky Schefflerové, do té míry na roztrhání mezi Goethem a Rasputinem, že mi při nejlepší vůli nezbýval čas na kolokolomlýnský a rozpočítávadla. Kdykoli jsem však podoben učenci opustil knihy, dokonce je proklel jako hromadné hroby písmen a zatoužil po kontaktu s prostým lidem, vždycky jsem narazil jen na haranty z našeho činžáku a mohl jsem být rád, když se mi po jakéms takéms přiblížení k těm kanibalům podařilo vrátit se živ a zdráv zase ke své lektýře.

Oskar mohl opustit byt svých rodičů buď krámem, tu vyšel do Labesovy ulice, anebo za sebou přirazil dveře od bytu, octl se na schodišti, nalevo měl buď možnost vyjít rovnou na ulici, nebo čtyři poschodí vzhůru do podkroví, kde na trubku troubíval muzikant Meyn, anebo pak jako poslední volba zbýval dvůr činžáku. Ulice, to byly kočičí hlavy. Na udusaném písku na dvorku se množili králíci a klepaly se tam koberce. Podkroví kromě příležitostných duet s opilým panem Maynem nabízelo vyhlídku, pohled do dálky a onen pěkný, leč klamný pocit svobody, který hledají všichni, kdo rádi lezou na věže, a který z obyvatel mansard dělá fantasty.

Zatímco dvůr byl pro Oskara pln nebezpečí, skýtala mu půda pocit jistoty, dokud ho i odtud nevyhnal Axel Mischke a jeho tlupa. Dvorek měl šířku činžáku, do hloubky měl jen sedm kroků a térovou, nahoře ostnatým drátem opatřenou ohradou se dotýkal ostatních tří dvorů. Z půdy se dal ten labyrint pěkně přehlédnout: domy Labesovy ulice, obou příčných ulic, Hertiny a Luisiny, a protilehlé Mariánské ulice svíraly prostorný čtverec sestávající ze samých dvorků, v němž byla i továrnička na bonbony proti kašli a několik zelinářství. Tu a tam trčely z dvorků stromy a keře, ohlašující roční dobu. Jinak se dvory lišily sice co do velikosti, ale pokud jde o králíky a klepadla, byly na jedno brdo a z jednoho vrhu. Zatímco králíci existovali den co den po celý rok, koberce se klepaly, podle domovního řádu, jenom v úterý a v pátek. Tyto dny se stvrzovala velikost tohoto komplexu dvorů. Z půdy to Oskar všecko viděl a slyšel: víc jak sto koberců, běhounů, předložek se potřelo kyselým zelím, kartáčovalo, klepalo a nutilo konečně ukázat utkaný vzorek. Sto hospodyň vynášelo z domů mrtvoly koberců, zvedalo přitom nahé buclaté paže, své vlasy a účesy chránilo pevně uvázanými šátky, hodilo koberce přes klepadla, chopilo se pletených plácaček a dutými ranami prolamovalo těsné sevření dvorků.

Oskar nenáviděl tu jednomyslnou hymnu na čistotu. Na svém bubnu bojoval proti tomu rámusu a přece si — i nahoře na půdě, která přece skýtala distanci — musel přiznat svou bezmoc vůči hospodyním. Stovka žen klepajících koberce dokáže útokem dobýt nebesa, dokáže otupit křídla mladým vlaštovkám — a několika údery rozbořila Oskarův chrámek vybubnovaný do dubnového vzduchu.

Ve dnech, kdy se neklepaly koberce, cvičili na dřevěných tyčích klepadel haranti z našeho činžáku. Zřídka jsem vycházel na dvůr. Jedině kůlna starého pana Heilandta mi tam skýtala jakés takés bezpečí, protože stařík pouštěl mezi své haraburdí pouze mne a harantům nedovolil ani podívat se na zrezivělé šicí stroje, torza bicyklů, svěráky, kladkostroje a krabice od doutníků plné zohýbaných a znovu vyklepaných hřebíků. To bývala jeho práce: netahal-li zrovna hřebíky z prken od beden, vyklepával na kovadlině hřebíky včera vytahané. Krom toho, že nedal zajít žádnému hřebíku, byl i mužem, jenž pomáhal při stěhování, jenž před svátky zabíjel králíky, jenž všude po dvoře, po schodech i na půdě plival močku ze žvýkacího tabáku.

Jednou, když haranti vařili vedle jeho kůlny polívčičku, jakou děti vařívají, poprosil ho Nuchi Eyke, aby jim třikrát plivl do várky. Stařík to učinil hodně zhluboka, načež zmizel ve svém kvelbu a oddal se zas vyklepávání hřebíků, zatímco Axel Mischke obohatil polévku další přísadou, tlučenou cihlou. Oskar zvědavě přihlížel těmto kuchařským pokusům, stál však stranou. Axel Mischke a Harry Schlager zřídili z dek a hadrů cosi jako stan, aby jim žádný dospělý nekoukal do hrnce. Když se cihlová moučka dostala do varu, vyprázdnil Honzík Kollinů kapsy a přispěl do polévky dvěma živými žábami, které chytil v akciovém rybníku. Zuzka Katerová, jediná holka ve stanu, se zatvářila zklamaně a zatrpkle, když obě žáby zmizely v polévce jen tak bez jediného hlesu a bez jakéhokoli posledního pokusu o skok. První si rozepnul kalhoty Nuchi Eyke a bez ohledů na Zuzku se do toho eintopfu vyčural. Axel, Harry a Honzík Kollinů následovali. Když to chtěl těm desetiletým předvést i Syreček, jeho bimbásek nevydal ani kapku. Všichni teď upřeli na Zuzku oči a Axel Mischke jí podal modře emailovaný hrnek s otlučeným okrajem. Oskar chtěl vlastně hned odejít. Ale počkal si ještě, až si Zuzka, která zřejmě nemívala vespod žádné kalhotky, dřepla, objala kolena rukama, předem si podstrčila hrnek, zacivěla do prázdna, načež pokrčila nos, když plechové zazvonění hrnku prozradilo, že i Zuzka přispěla troškou do polívčičky.

Tenkrát jsem utekl. Neměl jsem utíkat, měl jsem klidně odejít. Že jsem však utíkal, podívali se za mnou všichni, kdo ještě do té chvíle lovili v hrnci. Zaslechl jsem za zády Zuzku Katerovou, „ten de žalovat, co by tak letěl!“, to mě pálilo ještě nahoře, když jsem vyškobrtal čtyři patra a teprve na půdě zase popadl dech.

Sedm a půl mi tenkrát bylo. Zuzka měla snad devět. Syreček sotva osm. Axel, Nuchi, Honzík a Harry deset nebo jedenáct. V domě byla ještě Marie Truczinská. Byla o něco starší než já, ale nikdy si nehrála na dvoře, nýbrž s panenkami v kuchyni matky Truczinské anebo se svou už odrostlou sestrou Gustou, která vypomáhala v evangelické mateřské školce.

Jaký div, že dodnes nemohu slyšet, když ženy močí do nočníku. Ve chvíli, kdy Oskar dotýkaje se bubínku ukonejšil své uši, kdy měl pocit, že unikl polévce dole kypící, objevili se tu — bosí či ve šněrovacích botách — všichni ti, co do polévky přispěli, a Nuchi nesl hrnek. Utábořili se v kruhu kolem Oskara, jako ocásek dorazil Syreček. Jeden strkal do druhého, sykali na sebe: „Tak dělej!“, až Axel najednou popadl Oskara zezadu, kroucením rukou ho donutil k povolnosti a Zuzka s vlhkými, pravidelnými zuby a smějícím se jazykem mezi nimi byla pro, aby se to udělalo. Vzala Nuchimu lžíci z ruky, do stříbrna vyleštila o stehna její plech, ponořila lžičku do hrnku, z něhož se kouřilo, pomaloučku, jako hospodyně, v něm míchala vychutnávajíc odpor, který ta kaše kladla, foukala na plnou lžíci a konečně počala Oskara krmit, krmila mě, jakživ jsem už něco takového nejedl, ta chuť mi už zůstane.

Teprve když mě ta pakáž, přehnaně starostlivá o mé tělesné blaho, opustila, protože se Nuchimu zvedl žaludek do toho hrnku, odlezl jsem i já do jednoho kouta sušárny, kde tehdy viselo jen pár prostěradel, a vydávil jsem těch pár lžic červenavé várky, nenalézaje však v blinkách zbytky žab. Vylezl jsem si na bednu pod otevřeným vikýřem, hleděl jsem na vzdálené dvory, mezi zuby mi skřípaly pozůstatky z cihel, ucítil jsem nutkání k nějakému činu, zaměřil jsem se na vzdálená okna domů z Mariánské ulice, třpytící se sklo, rozkřičel jsem se, rozezpíval na dálku tím směrem, nemohl jsem sice pozorovat žádný úspěch, a přesto jsem byl tak přesvědčen o možnostech dálkového působení svého zpěvu, že se mi dvůr a dvory staly od té chvíle těsnými, že v hladu po dálce, vzdálenostech a dalekých výhledech jsem se od té chvíle chápal každé příležitosti, která mě buď samotného anebo v doprovodu mamky vyvedla z Labesovy ulice, z předměstí a dala mi uniknout úkladům všech, kdo vařili polévky na našem těsném dvorku.

Každý čtvrtek se mamka vydávala za nákupy do města. Většinou mě brala s sebou. Pokaždé mě brala, měl-li se u Sigismunda Markuse v pasáži u Zbrojnice na Uhelném trhu zakoupit nový bubínek. Tou dobou, asi tak mezi mým sedmým a desátým rokem, jsem dokázal odpravit jeden bubínek za rovných čtrnáct dnů. Mezi desátým až čtrnáctým rokem jsem k probití plechu nepotřeboval už ani týden. Později se mi dařilo na jedné straně v jediném bubenickém dni proměnit nový buben v šrot, na druhé straně, ve stavu vnitřní vyrovnanosti, bubnovat opatrně, a přece důrazně po tři až čtyři měsíce, aniž by můj plech — až na trochu otlučeného laku — doznal viditelné újmy.

Zde však hodlám vyprávět o oné době, kdy jsem opouštěl náš dvůr s klepadly, se starým Heilandtem vytloukajícím hřebíky, s haranty vynalézajícími polévky a směl spolu s maminkou každých čtrnáct dní vejít k Sigismundu Markusovi vyhledat si v sortimentu jeho dětských bubínků nový nástroj. Občas mě maminka vzala s sebou i tehdy, kdy můj bubínek byl ještě jakž takž v pořádku, a já vychutnával tato odpoledne na Starém Městě, malebném a vždycky trochu muzeálním, kde ustavičně hlučel ten či onen kostelní zvon.

Většinou probíhaly ty návštěvy s příjemnou jednotvárností. Pár nákupů u Leisera, Sternfelda či Machwitze, potom se zašlo k Markusovi, který si zvykl obdařovat mamku vybranými lichotkami. Není pochyb, že se jí dvořil, avšak pokud je mi známo, nikdy se nedal strhnout k větším holdům, než mlčenlivému líbání maminčiny ruky, jíž se vřele chápal nazývaje ji zlatou — až na pokleknutí během oné návštěvy, o níž tu má být řeč.

Maminka, která po babičce Koljaiczekové zdědila urostlou, plnoštíhle statnou postavu, jakož i pomilováníhodnou marnivost spolu s dobrotivostí, dávala si líbit služby Sigismunda Markuse tím ochotněji, že ji tu a tam spíše obdarovával než zásoboval směšně lacinými sortimenty hedvábíčka, dámskými punčochami, získanými na partiovém trhu, leč nicméně bezvadnými. Vůbec již nemluvě o mých bubíncích, jež mi co čtrnáct dní za babku podával přes pult.

Během každé návštěvy poprosila maminka přesně o půl páté odpoledne Sigismunda, zda by mě, Oskara, směla ponechat jeho péči v krámě, jelikož musí ještě vyřídit důležité a spěšné pochůzky. S podivným úsměvem se Markus vždy uklonil a květnatou řečí slíbil mamce, že o mne, Oskara, bude pečovat jak o oko v hlavě, zatímco ona bude vykonávat své tak závažné pochůzky. Lehký, nikoli však zraňující posměch, dodávající jeho větám nápadného zabarvení, vyvolával u maminky tu a tam ruměnec a tušení, že Markus ví co a jak.

Avšak i já věděl, jak se to má s pochůzkami, jež mamka nazývala důležitými a za nimiž se vydávala až příliš horlivě. Směl jsem ji přece po jistou dobu doprovázet do jednoho laciného penzionu v Truhlářské ulici, kde pokaždé na rovnou třičtvrtěhodinku zmizela na schodišti, zatímco já musel dole vyčkat spolu s majitelkou penzionu, která většinou usrkávala mampu — při limonádě, která mi byla mlčky naservírována a chutnala pokaždé stejně odporně, než se mamka takřka nezměněna vrátila, pozdravila hostinskou, jež ani nezvedla oči od své mampy půl na půl, vzala mě za ruku a zapomněla, že teplota její ruky ji zrazuje. V žhavém sevření rukou jsme pak vyhledali kavárnu Weitzke ve Wollweberově ulici. Maminka si dala moka, Oskarovi citronovou zmrzlinu a čekala, až promptně a jakoby náhodou zajde dovnitř Jan Bronski, který si k nám přisedl a rovněž si dal přinést moka na konejšivě chladnou mramorovou desku.

Mluvili přede mnou docela nenuceně a jejich řeči potvrzovaly, co jsem už dávno věděl: mamka a strýček Jan se spolu scházeli skoro každý čtvrtek v pokojíku penzionu v Truhlářské ulici, pronajatém na Janovy útraty, a tam to spolu tři čtvrtě hodiny dělali. Patrně to byl Jan, kdo projevil přání, abych přestal chodit s sebou do Truhlářské ulice a do kavárny Weitzke. Dovedl být velice stydlivý, stydlivější než mamka, která neviděla nic na tom, jsem-li svědkem doznívající milostné hodinky, o jejíž oprávněnosti, jak se zdálo, nikdy, ani později, nepochybovala.

I zůstával jsem na Janovo přání takřka každý čtvrtek od půl páté až skoro do šesti u Sigismunda Markuse, směl jsem si prohlížet i používat sortiment jeho bubínků, směl jsem dokonce — kde jinde by se to bylo Oskarovi poštěstilo — rozezvučet hned několik bubínků najednou a dívat se Markusovi do smutného psího obličeje. I když jsem nevěděl, odkud se jeho myšlenky berou, tušil jsem, kam putují, že pobývají v Truhlářské ulici, škrabou na číslované dveře pokojů nebo se krčí jak ubohý Lazar pod mramorovým stolkem kavárny Weitzke — čekajíce nač? Na drobty?

Mamka a Jan Bronski nenechávali ani drobeček. Sami všecko snědli. Měli veliký apetit, který nemá konce, který se sám sobě zakusuje do ocasu. Byli tak zaměstnáni, že by jim Markusovy myšlenky pod stolkem připadaly nanejvýš jako dotěrné něžnosti průvanu.

Jednoho takového odpoledne — muselo to být někdy v září, protože mamka opouštěla Markusův krám v rezavě hnědém podzimním kostýmu —, kdy jsem věděl, že Markus je ponořen, zahrabán a snad i ztracen kdesi za pultem, hnalo mě to s právě nově získaným bubínkem ven do pasáže u Zbrojnice, do toho chladně tmavého tunelu, po jehož stranách byly řady nejvybranějších obchodů, zlatnictví, lahůdkářství a knihkupectví, jeden výklad vedle druhého. Mne to však nepoutalo k těmto jistě cenově přiměřeným, pro mne však nedostupným výkladům; spíše jsem byl puzen ven z toho tunelu na Uhelný trh. Stoupl jsem si rovnou do uprášeného světla před fasádu Zbrojnice, jejíž do bazaltova zbarvená šeď byla prošpikována různě velikými dělovými koulemi z nejrůznějších časů obléhání, aby ty železné hrby každému kolemjdoucímu připomínaly dějiny města. Mně ty koule neříkaly nic, zvlášť když jsem věděl, že tam nezůstávají trčet jen tak samy od sebe, že je v tomto městě zedník, jejž Úřad pro pozemní stavitelství spolu s Úřadem pro památkovou péči zaměstnával a platil za to, aby do fasád nejrůznějších kostelů, radnic, jakož i do čelní a zadní zdi Zbrojnice zazdíval munici zašlých staletí.

Měl jsem namířeno do Městského divadla, jež — odděleno od Zbrojnice toliko úzkou, šerou uličkou — ukazovalo napravo svůj sloupový portál. Jelikož jsem, jak se dalo čekat, našel divadlo v tuto dobu zavřené — večerní pokladna otvírala teprve v sedm —, vydal jsem se s nerozhodným bubnováním nalevo, pomýšleje již na návrat, až se Oskar octl mezi Barbakanem a bránou u Dlouhé ulice. Dál skrze bránu do Dlouhé a pak vlevo do Velké Wollweberovy jsem si netroufal, neboť tam seděla teď mamka s Janem Bronským, a jestli tam ještě neseděli, byli právě tak hotovi v Truhlářské anebo možná už na cestě k osvěžujícímu moka na mramorovém stolečku.

Nevím, jak jsem se dostal přes jízdní dráhu na Uhelném trhu, kde se tramvaje ustavičně buď chystaly protlačit se skrz bránu anebo se z ní soukaly se zvoněním a skřípěním v zatáčce k Uhelnému trhu, Dřevěnému trhu směrem k Hlavnímu nádraží. Snad mě někdo z dospělých, možná strážník, vzal za ruku a starostlivě vyvedl z nebezpečenstev dopravního ruchu.

Stanul jsem před k nebi strmícími cihlami Barbakanu a vlastně jen náhodou, ze stoupající nudy, jsem vklínil paličky mezi zeď a železem pobitá vrata věže. Když jsem vyslal pohled vzhůru po červených cihlách, bylo těžko nechat ho běžet po fasádě, neboť z výklenků a věžních oken ustavičně vyráželi holubi, aby na kratičkou, holubům vyměřenou chvíli spočinuli na chrličích a arkýřích a odpadajíce pak znovu od zdi strhávali s sebou můj pohled.

Zlobilo mě to holubí počínání. Bylo mi k tomu škoda mého pohledu, vzal jsem ho zpátky a — už proto, abych se zbavil rozmrzelosti — doopravdy jsem zapáčil oběma paličkami: dveře povolily a Oskar, ještě dřív než se otevřely dokořán, už byl ve věži, na točitých schodech, stoupal, pravou nohou vždycky napřed, levou za ní, dosáhl prvních zamřížovaných hladomoren, vinul se dál, nechal za sebou mučírny s pečlivě ošetřovanými a poučně popsanými instrumenty, během dalšího výstupu — teď vykračoval levou nohou napřed, pravou táhl za ní — nahlédl hustě zamřížovaným oknem, odhadl výšku, uvědomil si sílu zdi, vyplašil holuby, jež pak potkal o jeden zákrut schodů výš, znovu stoupal pravou napřed, levou za ní, a když pak Oskar po dalším vystřídání nohou stanul nahoře, chtělo se mu ještě dál stoupat, třebaže jak pravá, tak levá noha ztěžkly. Avšak schody se předčasně vzdaly. Pochopil nesmyslnost a bezmoc té věžní stavby.

Nevím, jak vysoká byla a je ta šatlavní věž, přečkala totiž válku. Taky se mi nechce říkat Brunovi o nějakou příručku o východoněmecké cihlové gotice. Odhaduju, že mohla mít až po špičku dobrých pětačtyřicet metrů.

Musel jsem se zastavit — vinou těch příliš rychle unavených točitých schodů — na galerii, která se vinula kolem věžní kopule. Sedl jsem si, prostrčil nohy mezi sloupky balustrády, nahnul jsem se, a přidržuje se pravou paží jednoho sloupku, vyhlížel jsem dolů na Uhelný trh, zatímco levice se ujišťovala o přítomnosti bubínku, který absolvoval celý výstup spolu se mnou.

Nechci vás nudit popisováním mnohavěžatého, zvony znějícího, ctihodného, údajně stále ještě středověkem prodchnutého panoramatu známého z tisíců pěkných rytin, s ptačí perspektivou města Gdaňsku. Rovněž se nechci zabývat holuby, ať se jak chce často říká, že o holubech se dá dobře psát. Mně holub neříká zhola nic, to už spíš racek. Výraz holubice míru platí leda jako paradox. To bych spíš svěřil poselství míru jestřábovi nebo i supovi než holubovi, nejhašteřivějšímu nájemníku nebes. Zkrátka a dobře: na mé věži byli holubi. Ale holubi jsou konečně na každé slušné věži, která s pomocí příslušných památkářů na sebe jen trochu dbá.

Já zaměřil pohled na něco docela jiného: na budovu Městského divadla, jež jsem vycházeje z pasáže u Zbrojnice našel zavřené. Ta bedna se svou kopulí jevila zatracenou podobnost s nesmyslně zvětšeným klasickým mlýnkem na kávu, i když jí nahoře na kopuli scházela ta veliká klika, potřebná k tomu, aby se v onom večer co večer nabitém chrámu múz a vzdělanosti nějaké to pětiaktové drama se všemi mimy, kulisami, nápovědou, rekvizitami a oponou pěkně rozemlelo na strašlivý šrot. Štvala mě tahle stavba, tím spíš, že zapadající odpolední slunce nepřestávalo nanášet stále víc červeně na sloupkovitá okna jejího foyeru.

V onu chvíli — nějakých třicet metrů nad Uhelným trhem, nad tramvajemi a úředníky slavícími konec úřední doby, vysoko nad sladce vonným partiovým krámem pana Markuse, nad chladnými mramorovými stolky kavárny Weitzke, převyšuje dva šálky moka, mamku i Jana Bronského, nechávaje pod sebou i náš činžák, dvůr, dvory, zohýbané i narovnané hřebíky, děti ze sousedství i s jejich cihlovou polívkou —, v tuto chvíli jsem se já, který jsem dotud křičíval jen z nutkavých příčin, stal křiklounem bez příčiny a nutkání. Jestliže až do výstupu na Barbakan jsem vysílával své pronikavé výkřiky do skleněných struktur, do nitra žárovek, do odstálé láhve s pivem jedině tehdy, když mi chtěli brát bubínek, rozkřičel jsem se z věže dolů, aniž byl bubínek ve hře.

Nikdo nechtěl brát Oskarovi bubínek, přesto křičel. Ne že by mu byl zaneřádil plech nějaký holub, aby z něho vyrazil křik. V blízkosti byla sice na měděných plátech měděnka, ale žádné sklo; Oskar křičel navzdory tomu. Holubi měli červenavě lesklé oči, leč necivělo na něho žádné skleněné oko; přesto se rozkřičel. Kam křičel, jaká vzdálenost ho lákala? Mělo snad to, co tenkrát na půdě po požití cihlové polívky zkusil jen tak bez plánu nazdařbůh přes dvory, být tady demonstrováno s jistým zacílením? Jaké sklo měl Oskar na mysli? S jakým sklem — a nic než sklo nepřicházelo v úvahu — hodlal Oskar experimentovat?

Bylo to Městské divadlo, ten dramatický kafemlejnek, jež svými okny s podvečerním sluncem vylákalo mé nové, na naší půdě poprvé vyzkoušené, abych tak řekl skoro manýristické tóny. Po několika málo minutách rozmanitě nabitého křiku, který však nic nesvedl, podařilo se mi vyloudit takřka nezvučný tón, a s radostí i zrádcovskou pýchou mohl Oskar sám sobě hlásit: dvě prostřední tabulky levého okna od foyeru byly donuceny vzdát se podvečerního slunce, četly se jako dva černé, po rychlém zasklení volající čtverce.

Bylo nutno stvrdit ten úspěch. Producíroval jsem se zrovna jako moderní umělec malíř, který demonstruje svůj konečně nalezený, léta hledaný styl a daruje užaslému světu celou sérii stejně velkolepých, stejně smělých, stejně hodnotných, nejednou i co do formátu stejných prstocviků své manýry.

Během čtvrthodinky se mi podařilo odsklít všecka foyerová okna a část dveří. Před divadlem se shromáždil, jak se shora zdálo, rozčilený dav. Vždycky se najdou čumilové. Na mne ti obdivovatelé mého umění neudělali žádný zvláštní dojem. Nanejvýš přiměli Oskara k ještě přísnější, ještě formalističtější práci. Právě jsem se chystal ještě smělejším experimentem obnažit nitro všech věcí, totiž skrze otevřený foyer, skrze klíčovou dirku jedněch dveří od lóže vyslat do ještě temného hlediště jeden speciální výkřik, který by zasáhl pýchu všech abonentů, obrovský lustr se vší jeho broušenou, zrcadlící, světlo lámající parádou — když tu jsem v davu před divadlem zahlédl rezatě hnědou látku: mamka se vydala na zpáteční cestu z kavárny Weitzke, požila již moka, opustila Jana Bronského.

Budiž však přiznáno, že Oskar přesto vyslal jeden výkřik do procovského lustru. Neuspěl však patrně, neboť noviny nazítří psaly jen o záhadně puklých tabulkách foyerových oken a dveří. Polovědecké i vědecké úvahy ve fejetonistické části denního tisku ještě týdny ve spoustě sloupců šířily ty nejfantastičtější nesmysly. Nejnovější zprávy vykládaly o kosmických paprscích. Lidé z hvězdárny, tedy vysoce kvalifikovaní duševní pracovníci, hovořili o slunečních skvrnách.

Seběhl jsem tehdy, jak nejrychleji to mé krátké nohy dovolovaly, dolů po točitých schodech Barbakanu a skoro bez dechu jsem dostihl dav před divadelním portálem. Maminčin rezatý podzimní komplet tu již nesvítil, musela být v krámě u Markuse, vyprávěla snad o škodách, jež mohl způsobit leda můj hlas. A Markus, který můj takzvaný opožděný vývoj jakož i můj diamantový hlas bral jako ten nejpřirozenější úkaz, bude nejspíš kmitat špičkou jazyka, pomyslil si Oskar, a mnout si žlutavé ruce.

Ve dveřích do krámu se mi naskytl obraz, který mi dal okamžitě zapomenout na úspěchy mého dálkově tříštivého zpěvu. Sigismund Markus klečel před mou mamkou a všecka hadrová zvířátka v jeho krámě, medvědi, opice, psi, dokonce i mrkací panenky, jakož i hasičská auta, houpací koně a všichni tahací panáci střežící jeho krám jako by chtěli spolu s ním padnout na kolena. On však skrýval ve svých rukou obě ruce mamčiny, ukazoval nahnědlé skvrny se světlými chloupky na hřebetech svých rukou a plakal.

I mamka hleděla vážně, s výrazem přiměřeně účastným. „Ne, Markusi,“ pravila, „prosím ne tady v krámě.“

Jenže Markus ne a ne přestat, jeho řeč měla pro mne nezapomenutelnou, zapřísahavou a zároveň přepjatou kadenci: „Nedělejte to už s Bronským, dyť von je u pošty a ta je polská a z toho nepojde nic dobrýho, povidám vám, protože von je u Poláků. Nesázejte na Poláky, vsaďte, dyž už chcete sázet, na Němce, ty pudou nahoru, dyž ne dnes, tak zejtra; dyť už sou dneska dost nahoře a dou dál, a paní Agnes pořád eště sází na Bronskýho. Dybyste aspoň vsadila na Matzeratha, kerýho máte, dyž už. Anebo dyby se vám líbilo vsadit na Markuse a jít s Markusem, dyž je nedávno pokřtěnej. Pojďme do Londýna, paní Agnes, kde mám svý lidi a papírů dost, dybyste jenom chtěla jít, jenomže vy nechcete s Markusem, poněvadž jím pohrdáte, no tak jen si jím pohrdejte. Ale von vás ze srce prosí, jenom abyste nesázela na toho mešuge Bronskýho, co zustává u Polský pošty, dyž už s Polákama brzy bude šlus, jen co přídou k lízu Němci!“

Zrovna když se mamka, zmatená tolika možnostmi a nemožnostmi, málem už rozslzela, spatřil mě Markus ve dveřích a pouštěje jednu její ruku ukázal na mne pěti výmluvnými prsty: „No pitšén, toho s sebou taky vemem do Londýna. Jako princátko se bude mít, jako princátko!“

Tu mě už spatřila i mamka a trochu se pousmála. Snad si vzpomněla na ta odsklená foyerová okna u Městského divadla anebo ji tak rozveselila vyhlídka na londýnskou metropol. K mému překvapení potřásla přesto hlavou a pravila jen tak jako mimochodem, jako by odmítala tanec: „Děkuji vám, Markusi, ale to nepůjde, vážně ne — kvůli Bronskému.“