Aliza Pressman

5 PRINCIPŮ RODIČOVSTVÍ

Jak z dětí vychovat dobré lidi (příručka pro nedokonalé rodiče)

Copyright © 2024 Aliza Pressman

All rights reserved. Published in the United States by Simon Element, an Imprint of Simon & Schuster, LLC.

Podle anglického originálu The 5 Principles of Parenting: Your Essential Guide to Raising Good Humans vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2025. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Dobrovolná

Odpovědná redakce Lenka Čížková

Jazyková redakce Vendula Kusá

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Vít Šebor, Jitka Vlha Stříšková

Odborná spolupráce Kristýna Dvořáčková

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Alex Gutrai

Fotografie autorky Alex Phillips

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-pet-principu-rodicovstvi, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2025

ISBN 978-80-7555-275-4

Penelope a Vivian:

Všechno důležité, co vím, jsem se naučila od vás.

„A teď, když nemusíš být dokonalá, můžeš být dobrá.“

– JOHN STEINBECK, NA VÝCHOD OD RÁJE

ÚVOD

Využijte při výchově vědecké poznatky o vývoji dětského mozku

Stromy pro nás vydechují, abychom se jich mohli nadechnout a zůstat naživu.

– MUNIA KHAN

Seznamte se s Pěti principy rodičovství

Výzkumy mluví jasně. Existuje pět základních principů, které bychom si měli plně osvojit, chceme-li ze svých dětí vychovat dobré lidi. Jsou to:

vztahy

reflexe

regulace

pravidla

náprava

Těchto pět principů vede k rozvoji psychické odolnosti (resilience), lidské schopnosti přestát životní bouře a zůstat věrní svým hodnotám. Plně osvojit znamená, že je dokážeme snadno uplatňovat v každodenním životě. Tato kniha vám nejdřív objasní, proč na nich tolik záleží, a následně vás naučí, jak je využívat v doslova jakémkoli kontextu.

První část knihy se zabývá vším, co potřebujete vědět o obecných vědeckých poznatcích týkajících se výchovy. V druhé části se zaměříme na to, jak tyto vědomosti zúročit v nejběžnějších dilematech, se kterými za mnou do mé praxe vývojové psycholožky a poradkyně rodiče nejčastěji přicházejí.

Místo rozebírání principů jednoho po druhém volím v této knize metodu totálního ponoření. Až knihu dočtete, nejenže budete přesně vědět, co jednotlivé termíny označují, ale také tyto principy zvládnete s lehkostí uplatňovat.

Jak jsem se dostala tam, kde jsem

Moje láska k vývojové psychologii vzplála dávno předtím, než jsem se stala matkou.

Co utváří naši osobnost v prvních okamžicích i později v průběhu života? Jak mohou rodiče a komunity poskytovat nově příchozím co nejlepší zázemí? Co se může pokazit? Jak se zotavit z chyb? Fascinovalo mě, že odpověďmi na takové otázky se zabývá celý vědní obor.

Švýcarský filozof a psycholog Jean Piaget, žijící ve 20. století, strávil značnou část svého profesního života tím, že pozoroval děti a naslouchal jim ve snaze odhalit tajemství jejich mysli. Díky tomu přišel s (na svou dobu radikální) myšlenkou, že děti nejsou jen prázdnými nádobami čekajícími, až je někdo naplní vědomostmi, nýbrž taky aktivními strůjci vlastního poznávání, malí vědci, kteří neustále vytvářejí a následně ověřují své teorie o světě. Tohle mi dávalo smysl. A my jako rodiče nepochybně děláme totéž. Nejsme jen prázdnými nádobami čekajícími na doporučení expertů. Do výchovy vnášíme celou svou osobní historii a veškeré své dosavadní zkušenosti. Jsme výzkumníky a neustále testujeme různé strategie, jak si život ve svých jedinečných rodinných situacích zjednodušit. Skrze vztahy, seberegulaci a koregulaci, reflexi, pravidla a nápravu se stáváme aktivními strůjci vlastní rodinné dynamiky.

Každý z nás má svou představu o tom, co znamená být dobrým člověkem, a existují doslova miliony způsobů, jak jím být. Existují tedy také miliony způsobů, jak být dobrým rodičem. Rodičovská role od nás vyžaduje, abychom se sami sebe ptali a podrobovali reflexi, jak právě my chápeme, co znamená „dobrý“.

Vývojová psychologie nám může pomoct.

Jako vývojová psycholožka věnující se tomu, jak se stáváme tím, kým jsme, a jak se v průběhu času měníme, se vždy opírám o výsledky výzkumů. Jenomže výzkum je dynamický, všechny vědecké studie se provádějí v nějakém kontextu a tento kontext neodpovídá jedinečnosti vaší rodiny. Vaše osobní zkušenosti jsou cenné. Vaše kulturní a rodinné zvyklosti jsou důležité. Některé z vašich výstředností jsou pravděpodobně silnými stránkami, jež vzešly z vaší jedinečné situace.

Někteří rodiče čtou naprosto všechno, jiní pro změnu rady veškerých „oborníků“ odmítají. Já jsem se však naučila, že ve všem, co se týká rodičovství, existuje mezi oběma extrémy prostor. A právě o něm pojednává tato knížka. Když se zaměřujeme na vztahy v rodině, dopřáváme si čas na regulaci a reflexi, jasně nastavujeme pravidla a učíme se po chybách zjednávat nápravu, nacházíme cestu mezi mikro-managementem a chaosem.

Extrémní přístupy se mohou jevit jako skvělý zdroj útěchy. Jako kdyby snad v rodičovství šlo nějakým způsobem „vyhrát“, pokud se prostě vy a vaše dítě budete chovat správně. Něco jako: Paráda, tady je jasná odpověď. Už žádné obavy, jestli ze svého dítěte vychovám dobrého člověka. Chápu to. Iluze naprosté jistoty je nesmírně lákavá. Ale jak už jste si možná empiricky ověřili, extrémy nejsou udržitelné. Zlatá střední cesta sice asi není tak černo-bílá ani tak sexy, ale věřte mi, je mnohem snadnější na ní vytrvat.

V rodičovství můžeme lehce nabýt dojmu, že na výzvy, jimž čelíme, máme jen jeden pokus. Pokud se nám s novorozenětem nepodaří vytvořit citové pouto hned od začátku, jsme my i dítě odsouzeni k celoživotnímu pocitu odcizení. Tak to ale není. Výzkum attachmentu prokázal, že citové vazby jsou dynamické. A stejně jako všechny vztahy umíme i citové vazby opravovat, proměňovat a dál rozvíjet. Po chybě může následovat náprava, která je jedním z pěti principů rodičovství. Nejenže to lze zkusit znovu a lépe, ale chyby a nápravy naše vztahy dokonce posilují. Přála bych si, abyste při čtení této knihy zbystřili při každé zmínce některého z pěti principů: vztahy, regulace, reflexe, pravidla a náprava. Těchto pět principů vede k oné těžko dosažitelné psychické odolnosti, po níž tolik toužíme a o niž tolik usilujeme.

Nemusíme být dokonalými rodiči od okamžiku, kdy se nám dítě narodí. Nebo od jakéhokoli jiného okamžiku. Z vědeckých studií vyplývá, že v celém procesu výchovy dobrých lidí hraje klíčovou roli naše vlastní křivka učení. Ve výchově se intenzivně projevuje očekávání, že děti povedeme k tomu, aby byly dobře vybavené pro život, a že jejich rozvoj je jediný cíl, o který máme usilovat. Já jsem však dospěla k závěru, že naše vlastní paralelní cesta rozvoje, po níž kráčíme jako rodiče, může být přinejmenším stejně smysluplná. Během výchovy dětí získáváme úžasné příležitosti plně dozrát, neztrácet naději, posilovat vůli a prohlubovat moudrost. Činíme tak kultivací pěti principů, které zároveň vedou k odolnosti: vztahy, regulace, reflexe, pravidla a náprava. Ve chvílích pochyb, obtížných rodičovských výzev, nebo kdykoli se cítíme nedostateční či osamělí, se můžeme opřít o principy a metody popsané v této knize, a pracovat tak na vlastní sebedůvěře, ukotvení a integraci. Díky tomu se sami stáváme dobrými lidmi, tak jako si to přejeme pro své děti.

V této knize vám představím spoustu konkrétních postupů, které vám usnadní život, ať už řešíte potíže se spánkem miminka, nebo dramata ohledně času stráveného na mobilu u tweenagera.1* Sami si jistě všimnete, že principy zůstávají v jádru stejné. S náročnou péčí o batolata vám pomůžou stejné strategie, ke kterým se budete vracet i při výchově teenagerů. Díky uvedeným principům a nástrojům najdete klid a sebedůvěru – prostor k regulaci, díky němuž dokážete činit vědomá rozhodnutí. Mezi těmito nástroji figurují regulace a reflexe, někdy také označované jako všímavost (mindfulness), jejichž prostřednictvím se naučíte bezpečně ukotvit v prostoru mezi extrémy.

Představte si sami sebe, jak zapouštíte kořeny

Jako malá jsem milovala smuteční vrbu v naší ulici. V nedalekém parku jsme si hrávali pod rozložitým dubem, naprosto pohlceni vymyšlenými světy plnými kouzel. Zbožňovala jsem i popínavé vistárie. Připadalo mi, že šplhají do korun ostatních stromů a jejich světlounce fialové květy kanou k zemi v slzavých proudech stejně jako větve vrb. Pusťte si k tomu všemu na pozadí hudbu z Bídníků a hned máte představu, co jsem byla zač.

Žila jsem na předměstí a později ve městě, takže většina stromů, které jsem vídala, byly lidmi vysazené okrasné solitéry, jejichž vesměs osamělý život trval několik dekád. Až později jsem objevila zázrak přírodních lesů. Kalifornské sekvojovce mě svou starodávnou velkolepostí uváděly v naprostý úžas. V pralesních společenstvích žijí všemožné druhy stromů stovky, ne-li tisíce let, přičemž několik prvních dekád rostou pod ochranou svých pečujících matek. Suzanne Simard, ekoložka působící na Univerzitě Britské Kolumbie, zjistila, že stromy jsou skutečně společenské bytosti, které si prostřednictvím vzájemných vztahů pomáhají, dělí se o zdroje energie a navzájem se varují před škůdci a dalšími hrozbami pomocí sítě mykorhizních hub ve svých kořenových systémech. Simard nazývá největší a nejstarší stromy v lese „mateřskými stromy“. Zjistila, že tyto stromy rozpoznávají vlastní potomky a straní jim před ostatními, například jim skrze podzemní sítě zasílají vyšší dávky uhlíku.

Mateřské stromy vytvářejí mladým stromkům chráněné stinné prostředí, kde můžou růst pomalu, a tím jim pomáhají zajistit dlouhodobou prosperitu, jelikož buňky odrostků mají dostatek času řádně zesílit, než vyrostou do výšky. Když se někdy uprostřed hektického dne plného pracovních nebo rodinných výzev potřebuji uzemnit, nadechnu se a představím si samu sebe jako mateřský strom – smuteční vrbu, mohutný dub nebo tisíce let starý obrovský sekvojovec v prastarém lese.

Nadechuji a vydechuji v souladu s ostatními živými bytostmi. Mám robustní kořeny, zároveň jsem však dost ohebná, abych se nezlomila. Ačkoli se kývám ve větru, dokážu stát pevně. Poskytuji ochranu a výživu svým potomkům a oni s mou pomocí nabírají na síle a odolnosti.

Tato kniha se zabývá výchovou lidských bytostí, ne pěstováním stromků. Ale i když opustíme svět ekologie lesa a budeme čím dál hlouběji pronikat do oblasti vývojové psychologie a vědy o výchově, vybízím vás, ať si sami sebe zkoušíte představit jako mateřský strom. Dejte tomu šanci. Vizualizujte si silné a robustní kořeny, díky nimž stojíte velmi pevně. Všimněte si, že se stále můžete kývat ve větru. I když vítr zesílí, díky své ohebnosti se nezlomíte. Tvoříte součást komunity, pomáháte svým bližním, dělíte se o zdroje potravy a o informace a stejně jako stromy samozřejmě různě upřednostňujete vlastní potomky.

Věda někdy umí působit vzletně, má však pevné základy – je stabilní jako vzrostlý strom. Tak vnímám i vývojovou psychologii. Nejde mi do hlavy, že se její základy neučíme už na střední škole. Jde o naprosto zásadní informace!

Některé ze starých „odborných“ přístupů a metod už byly samozřejmě překonány. Dost dobře nechápu, jak se v roce 1932 mohla v americké příručce pro novopečené matky objevit rada začít miminka učit na nočník už od narození. Dnes je všem jasné, že je to nesmysl. Walter Sackett zase ve své knize z roku 1962 doporučuje podávat dětem černou kávu už v šesti měsících! Nic takového samozřejmě taky nedoporučuji.

V méně dávné historii, v 80. a 90. letech 20. století, si pediatr William Sears spolu se svou ženou, zdravotní sestrou Marthou Sears vypůjčili jeden z nejdůležitějších termínů vývojové vědy – attachment (přimknutí nebo častěji citová vazba) – a rozhodli se ho používat jako základ svého rodičovského přístupu, který nazvali attachment parenting (česky „kontaktní rodičovství“). Tím zmátli miliony čtenářů, jelikož naznačovali, že několik konkrétních rodičovských praktik představuje metodu, jak získat bezpečnou citovou vazbu. Nic takového není ani zdaleka pravda a mnoho matek v důsledku toho mohlo nabýt dojmu, že ve své roli selhává. Kontaktní rodičovství je filozofií manželů Searsových a nemá nic společného s vytvářením bezpečné citové vazby, dobře prozkoumaného konceptu predikujícího budoucí fyzické, mentální a vývojové zdraví (a zároveň tlumiče dopadů toxického stresu).

Uvedené příklady ilustrují, že občas je třeba některá doporučení oborníků raději odmítnout. Každou vědeckou studii musíme vnímat v rámci kontextu, v němž vznikla, nikoli její závěry slepě generalizovat pro všechny rodiny ve všech situacích. Ačkoli často říkáme, že nové vědecké poznatky vyvracejí ty staré nebo že jsme objevili nějaký revoluční nový vhled, během studia vývojové psychologie mi připadalo fascinující, že spousta z toho, co staří dobří psychologové dvacátého století teoreticky popsali, se podařilo vědecky prokázat. Neurovědy nedávno potvrdily množství starších poznatků vývojových věd na téma psychické odolnosti. A neurovědy také prokázaly, že všímavost, vizualizace a meditace (tedy metody dříve považované za nevědecké) by měly patřit do vývojové a rodičovské základní výbavy nás všech. Když se nadechujeme, vdechujeme vzduch, který vydechly stromy. Když vydechujeme, vydechujeme oxid uhličitý, jejž pak stromy posílají svému potomstvu. Nejzákladnější rodičovskou metodou je něco, co spolu se stromy děláme už od dob, kdy naši předkové slezli z jejich korun na zem a začali chodit po dvou.

Takže, dýchejte. Dělat to nejlepší, co dokážeme, alespoň ve většině případů se možná nejeví jako moc vysoká laťka pro výchovu. S potěšením však hlásím, co vědecký výzkum zcela jasně prokázal: pokud máme základní informace a řídíme se jimi alespoň ve většině případů, úplně to stačí.

Na dobré rodičovství lze aplikovat princip 75 procent. V této knize se dozvíte mnoho nového a já vás následně vyzvu, abyste přibližně 25 procent mých rad záměrně ignorovali, protože ve vaší rodině fungovat nebudou. Nebo se vám prostě nebudou líbit. I v rámci toho, co se vám doma osvědčilo, platí: pokud jste rodičem, jakým chcete být, 75 procent času (i to je pravděpodobně pořád hodně ambiciózní plán), klobouk dolů! V akademickém nebo pracovním kontextu většina z nás obvykle usiluje o víc než o trojky, já však tvrdím, že podaří-li se vám uplatnit 75 procent výzkumem podložených praktických rad, máte vyhráno.

Vědkyně a odbornice na téma attachmentu Susan S. Woodhouse z Lehigh University zkoumala rasově a etnicky pestrou skupinu nízkopříjmových matek a jejich miminek. Zjistila, že pokud primární pečovatel vhodně reaguje přibližně v polovině případů, dojde k vytvoření dostatečně silné citové vazby, aby děti ochránila před psychologickými riziky spojenými se stresujícími událostmi. K dosažení pozitivních účinků stačilo, aby matky vhodně reagovaly jen o trochu víc než v 50 procentech případů.

Zabydlete se v meziprostoru

Média mě poslední dobou kontaktují s žádostmi o vyjádření, kdykoli se objeví nová studie nebo někdo z influencerů přijde s tím či oním názorem na dudlíky, čas u obrazovek nebo modifikace chování. Často však novinářům nemůžu říct, co by chtěli slyšet. Nebudu tvrdit, že hodina navíc před televizí dítěti zničí život, stejně jako bych neřekla, že je dobrý nápad podávat dětem kávu. Extrémy zaručují sledovanost. Extrémy slibují bezpečí, protože působí tak sebejistě. Jde však o falešný pocit bezpečí. Věda mluví jasně: extrémy lidem neprospívají.

Jsem si ovšem poměrně jistá, že na těchto nezpochybnitelných principech rodičovství se shodnou všichni psychologové:

Starejte se o duševní zdraví primární pečující osoby.

Nedopouštějte se fyzického ani emočního týrání.

Dítě nezanedbávejte.

Osvojte si návyky, které podporují dostatečný spánek, pohyb i výživu.

Stanovte jasná pravidla, jež dítěti zajistí emoční a fyzické bezpečí.

Buďte citliví (to si vysvětlíme) k potřebám svého dítěte (které nejsou totožné s jejich přáními).

Pamatujte, že dost dobrý je dost dobrý

Stejně jako na začátku každého důležitého projektu vás chci vyzvat, abyste si ze všeho nejdřív stanovili záměr, v tomto případě záměr se jako rodič rozvíjet. Položte si ruku na srdce, zhluboka se nadechněte a řekněte si: „Alespoň ve většině případů jsem rodičem [nebo matkou nebo otcem nebo pečující osobou nebo mámou nebo tátou, nebo jakkoli si říkáte], jakým chci být.“ Pro stanovení záměru bývá také nesmírně užitečné pojmenovat překážku, kterou na své cestě očekáváte (například „Když jsem unavený, často hned vybouchnu“), a vymyslet plán, jak ji překonat, jestliže se objeví (například „Nejdřív se zhluboka nadechnu, než něco řeknu nebo udělám.“).

Skutečnost, že teď čtete tuto knížku, znamená, že máte zájem a jste otevřeni růstu, a už to je ohromně cenné.

Vedete si skvěle.

ČÁST PRVNÍ

JAK NAVZDORY STROMŮM VIDĚT I LES

Zaměřte se na to podstatné

KAPITOLA 1

Nalaďte se

BALANCE jako výchozí bod

Než promluvíte, zeptejte se sami sebe, zda to, co se chystáte říct, je pravdivé, laskavé, nutné a užitečné. Pokud odpověď zní ne, možná by to mělo zůstat nevyřčeno.

– BERNARD MELTZER

Eleanor si přála, aby ten den proběhl dokonale. Její dcera Camille svou roli ve školní hře nacvičovala celé měsíce. Eleanor si všechno skvěle naplánovala. Od společného jídla před představením až po kytici, kterou dceři po vystoupení předá. Všechno mělo šlapat jako na drátkách. Jenže Camille měla na jevišti okno a zapomněla text. Se svou dokonalou kyticí v náručí nakonec proplakala celý večer. Eleanor mi zavolala úplně zničená, celou zkušenost vnímala jako naprosté fiasko. Já jsem to ale viděla jinak. Vybídla jsem Eleanor, aby se na situaci pokusila podívat jako na ohromný rodičovský úspěch. Camille se mohla u matky vyplakat – Eleanor pro ni představovala bezpečnou osobu a Camille na svoje zklamání reagovala adekvátním způsobem.

Všichni bychom si přáli, aby naše děti vedly snadný, přesto velmi smysluplný život, ve kterém bude málo bolesti a spousta smíchu. To se však nepodaří každý den. Skutečný život s sebou přináší nevyhnutelné výzvy. Rozhodně není třeba, aby se naše děti hned chovaly jako dospělí, mohli bychom jim ale pomoct postupně vplouvat do reality života v nedokonalém světě.

Úzkost, kterou jako rodiče zažíváme, pramení do jisté míry z vědomí, že na světě je mnoho věcí, které nemůžeme mít pod kontrolou. (Zhluboka se nadechněte a vydechněte: Je toho tolik, co nemůžu mít pod kontrolou.) Teď ale přijde ta povzbuzující část: Jako rodiče můžeme mít alespoň ve většině případů pod kontrolou své chování a vědecké poznatky dokládají, že z vnějších vlivů má na tělesnou i duševní pohodu našich dětí rozhodující vliv právě výchova. (Zkuste se zhluboka nadechnout a vydechnout: Je toho tolik, co pod kontrolou mít můžu.)

Neříkám to proto, abych vás vyděsila. Když jsem se dozvěděla, že rodiče mají na své děti takto relativně markantní vliv, studovala jsem na univerzitě a ještě nebyla ani těhotná. Tehdy jsem si pomyslela: No to je mi objev! Když se mi později narodilo první dítě, říkala jsem si: Tohle je ale pořádná zodpovědnost. Jak to jenom zvládnu?

Jak jsem ve své mateřské roli postupně dozrávala, začala jsem tento podstatný vliv vnímat jako zdroj síly. Jako rodiče svoje děti ovlivňujeme nepoměrně víc než jejich vrstevníci, čas strávený u obrazovek nebo škola, do níž chodí. Zaměřme se na to, co pod kontrolou mít můžeme, tedy sami na sebe, a s tím už se dá pracovat. Pomocí cvičení v této knize se v seberegulaci budete postupně zlepšovat. Zároveň tu ale vždycky bude prostor pro chyby a jejich nápravu.

Jak chápat regulaci

Kristin na naše sezení dorazila rozrušená a s pocitem studu. Vyrůstala v rodině, kde se naučila, že maskulinita rovná se násilné chování, a slíbila si, že toto svým chlapcům nepředá. Nedovolovala žádné rvačky. Zvýšit na někoho hlas bylo rovněž zakázáno. Když její čtyřletý syn cosi zakřičel na svého bratra, Kristin propadla panice. Hlasitě na syna zařvala: „U nás se nekřičí!“ Teď tady brečela v rodičovské skupině: „Nemůžu uvěřit, že jsem se pokusila odnaučit syna agresi tím, že jsem ho seřvala!“

Vzhledem k minulosti byla její reakce pochopitelná. Jenže tato neproduktivní stresová reakce (kdy nejsme schopni seberegulace nebo v nás domnělé ohrožení aktivuje falešný poplach) může způsobit, že jednáme a vychováváme děti z pozice strachu a úzkosti. Cítíme-li se provinile za to, jak jsme se popasovali s konkrétní rodičovskou výzvou, jádrem problému často bývá naše neschopnost seberegulace v návalu emocí. Připomněla jsem Kristin, že občasná úzkostná reakce v jinak láskyplném rodinném prostředí dětem neublíží. V budoucnosti by jí ale mohlo pomoct, kdyby našla jiný způsob, jak na rostoucí pocit úzkosti reagovat.

Seberegulace (a s ní spojená regulace emocí) je lidská schopnost reagovat na prožitky společensky přijatelně a dostatečně flexibilně, ale také své reakce v případě potřeby kontrolovat či odložit.

Můj nejoblíbenější pohled na seberegulaci pochází od psychologa Rolla Maye. Ve své knize The Courage to Create (Odvaha tvořit) píše: „Lidská svoboda spočívá v naší schopnosti vytvořit prodlevu mezi podnětem a reakcí na něj. Během této pauzy zvolíme takovou reakci, do které chceme vložit energii. Na této svobodě se zakládá naše schopnost utvářet sami sebe, neoddělitelná od vědomí a sebeuvědomění.“

Kdykoli mluvíme o seberegulaci, máme na mysli aktivaci této pauzy mezi podnětem a reakcí, během níž můžeme utvářet sami sebe a cíleně se proměňovat v takové rodiče, jakými si přejeme být. Schopnost tuhle pauzu aktivovat alespoň ve většině případů vytváří určitý druh svobody, který nám umožňuje kráčet světem bez obav, že ztratíme nervy pokaždé, když do nás v metru někdo vrazí loktem nebo když si někdo půjčí naši oblíbenou hračku. Na seberegulaci musíme většinou neustále pracovat i jako dospělí – a zejména přítomnost dětí ji testuje a posiluje stále novými způsoby. Kristin potřebovala připomenout, že její reakce byla pochopitelná a naprosto odpustitelná.

Děti se nerodí s plně vyvinutou schopností seberegulace, nýbrž si ji osvojují spolu s tím, jak se jejich mozek postupně vyvíjí. Primárně se jí každý z nás učí prostřednictvím procesu zvaného koregulace, který si podrobně vysvětlíme později. Zahrnuje různé druhy reakcí, mezi něž patří například vlídnost, uznání náročných pocitů nebo uklidňující tón hlasu, stejně jako vlastní schopnost se zklidnit.

Fungování seberegulace si můžeme hezky vysvětlit na příkladu mého nového domovního alarmu.

Vím, že jen Newyorčané se v New Yorku cítí bezpečněji než kdekoli jinde. Jako rodilá Newyorčanka jsem během života v tomto městě žádný zabezpečovací systém neměla. Pak jsem se ale s dcerkami přestěhovala do domu v Kalifornii, a tam už jsem se zdaleka tak bezpečně necítila. Kdo by taky slyšel naše volání o pomoc, když nebydlíme v bytovém domě? Rozhodla jsem se, že potřebujeme domovní alarm.

Jakmile vstoupím do dveří, ozve se pomalé pípání sloužící jako varovný signál. Kdyby se do domu vloupal zloděj, alarm by spustil poplach a přivolal policii. Když přijdu domů já, varovné pípání mi připomene, že mám naťukat bezpečnostní kód. Tím se alarm deaktivuje a všechno je v pořádku. Varovné pípání alarmu vnímám jako metaforu své stresové reakce. Jakmile pocítím, že mé tělo v reakci na poměrně neškodný podnět zachvacuje panika, potřebuji bezpečnostní kód pro seberegulaci. Potřebuji slyšet pípání a uvědomit si, že nedochází ke vloupání. Nikdo mě nepronásleduje. Mým dětem nehrozí nebezpečí. Neděje se nic strašného. To se jen vracím domů s nákupem. Takže zadám bezpečností kód a alarm vypnu.

Trik, jak si zejména jako rodič vybudovat seberegulační svaly, spočívá v objevení svého vlastního hesla. Postupně se budete zlepšovat v rozpoznávání signálů, že se vaše tělo chystá spustit poplach, a získáte tak mnohem víc času na vyťukání bezpečnostního kódu. Mezi takové signály můžou patřit překotné myšlenky, potíže se soustředěním, zrychlený tep, sucho v ústech, stažený žaludek či nevolnost, studené ruce, zrychlený dech nebo nutkání na močení.

Každý člověk je jiný. Když děti provedou něco, co ve vás vyvolá úzkostnou reakci, nebo pokud ony samy zažívají emoční dysregulaci a jsou kvůli něčemu rozrušené nebo rozčilené, je potřeba nejdřív deaktivovat alarm a teprve pak řešit cokoli dalšího. Neřešte jejich vyvádění. Nereagujte na křik ještě větším křikem. Namísto toho vyťukejte svůj kód. Tím obnovíte svou rovnováhu a stanete se opět milujícím a dospělým rodičem, který je v takové situaci tolik potřeba.

Na koregulaci je pozoruhodné, že si vaše dítě může doslova „půjčit“ váš nervový systém, aby se uklidnilo nebo aby se naučilo přijmout nastavenou hranici ve stavu, kdy je schopné vnímat. Když najdete svůj bezpečnostní kód a naučíte se ho vyťukat, a díky tomu se poměrně rychle vrátit do regulovaného stavu, stanete se lepším rodičem – takovým rodičem, jakým chcete alespoň ve většině případů být. Tento váš návyk navíc ohromnou měrou ovlivní schopnost vašeho dítěte v budoucnu seberegulaci taky zvládnout. Výsledky možná neuvidíte hned. Rodičovství je běh na dlouhou trať. Nakonec se ale přínosy určitě projeví.

Jakmile objevíte svůj bezpečnostní kód, máte po ruce fungující systém a víte, co dělat, začnete-li ve svém nervovém systému cítit narůstající úzkost. Většině lidí stačí jednoduchý kód, například pomalu a zhluboka se nadechnout a vydechnout. Klidně dvakrát nebo třikrát. Dokud zhluboka dýcháte, alarm se nespustí. Prostřednictvím bloudivého nervu vysílají plíce do mozku zprávu: Teď a tady můžu být soucitným svědkem situace. Jestliže vám to pomůže, představte si, že vdechujete vzduch, který předtím vydechl strom. Při výdechu malinko našpulte rty, jako byste chtěli sfouknout svíčku. Pokud vám pomáhají slova, pomyslete si: „Nepronásleduje mě medvěd,“ nebo „Každý pocit je vítaný, každé chování však vítané není.“ Zvolte si frázi, která vám připomene, že se máte nadechnout – protože skutečně můžete. Máte čas. Zvládnete bezpečnostní systém deaktivovat, ještě než spustí alarm. Nemáte-li rádi mantry, osvojte si návyk opláchnout si obličej studenou vodou nebo ponořit ruce do nádoby s ledem, jestli si nechcete rozmazat make-up. Vystavení chladu může pocit ohrožení skutečně utlumit.

JAK VRŮST DO TADY A TEĎ

Jestliže vnímáte, že se vaše stresové reakce často spouští na základě zkušeností z minulosti, možná by součástí vašeho bezpečnostního kódu mohlo být rychlé připomenutí, že jste tady a teď.

Rozhlédněte se kolem. Prohlédněte si místnost nebo prostor, kde se nacházíte, a uvědomte si pět barev, které vidíte.

Nadechněte se nosem. Nádech nosem umožňuje vzduchu proudit až do dolních laloků plic, což stimuluje parasympatický nervový systém zodpovědný za obnovování, relaxaci a regeneraci. Oproti tomu nadechování ústy může úzkost ještě umocnit, nebo dokonce způsobit hyperventilaci.

Pojmenuje barvy, které vidíte. Říkejte si je v duchu. Modrá. Pak vydechněte ústy a pokračujte. Oranžová. A tak dále. Zpočátku si možná budete připadat poněkud hloupě, ale určitě je to lepší než se utrhnout na své čtyřleté dítě, které o mezigenerační zátěži, s níž se potýkáte, nemá ani ponětí. Na podobná cvičení si zvyknete, jak se vaše schopnost seberegulace bude postupně rozvíjet a vaše kořeny sílit.

Ať už se vám osvědčí jakýkoli bezpečnostní kód, můžete ho používat denně a trénovat tak svoji schopnost seberegulace bez ohledu na to, co právě prožívá vaše dítě. Možná že práce s dechem a připravené fráze nejsou zrovna váš šálek čaje. Třeba vám bude víc vyhovovat, když si položíte jednu ruku na srdce a druhou na břicho. Tyto rodičovské techniky ovlivní vaše děti na vlastní cestě k seberegulaci mnohem víc než zákazy projevů agrese – budou je od vás odkoukávat, koregulovat s vámi a těžit z vaší vyrovnanosti od nejranějšího dětství až do dospělosti. Kdo z nás by si nepřál mít rodiče, kterému v jakékoli životní etapě můžeme zavolat a čerpat z jeho rozvážnosti a nadhledu? I takto rodičovský rozvoj působí: udělá z vás vyrovnanějšího člověka.

Někdy se vám samozřejmě stane, že svůj bezpečnostní kód nestihnete vyťukat včas. Na rodičovství je ovšem úžasná jedna skutečnost: příležitostí k deaktivaci stresového poplašného zařízení máme každý den nepočítaně. Stačí si koneckonců říct: „Seberegulace se mi většinou daří. Většinou se mi daří i koregulace. Alespoň ve většině případů si vzpomenu na svůj bezpečnostní kód. A když to někdy nevyjde, mám příležitost projevit si sebesoucit, protože stejně jako moje děti a stejně jako všichni ostatní i já jsem jenom člověk.“

Bezpečnostní kód pro rodiče: BALANCE

Pokud už máte osvědčený bezpečnostní kód, není třeba nic měnit. Moc ráda vám však nabídnu ten svůj. Je jím metoda BALANCE: nástroj, který vám umožní vytvořit prostor, kde můžete pozorovat, naslouchat a citlivě vnímat bez reaktivity. V této knize se budeme opakovaně vracet k sedmi krokům metody BALANCE, dokážou totiž rozlousknout takřka každý rodičovský oříšek, s jakým se kdy setkáte. Možná se tomu zdráháte uvěřit, ale těchto sedm kroků, podložených vědeckými poznatky, lze uplatnit v téměř jakékoli situaci. Dejte metodě šanci. Slibuji, že než knihu dočtete, nebudete o ní pochybovat. Tak tedy:

Dýchejte (Breathe): Zhluboka se nadechněte nosem a vydechněte. Ano, neurověda oplývá důkazy zásadního vlivu dechu. A ne, tento krok nemůžete přeskočit. Nadechněte se.

Uvědomte si (Acknowledge): Zeptejte se sami sebe: „O co v této situaci doopravdy jde?“ Jdete pozdě a bojíte se, že budete vypadat jako někdo, kdo nezvládá vlastní život? Reagujete na nějakou okolnost z minulosti, ve které jde spíš o vaši vlastní zkušenost než o současný okamžik? Žádné odsuzování. Kratičká reflexe úplně stačí.

Nechte to být (Let it go): Se svou vlastní zátěží se vypořádáte později, až nastane vhodná chvíle. Když se oprostíte od úvah nad minulostí nebo budoucností, které ve vás tento okamžik vyvolává, můžete se soustředit na přítomnost.

Vyhodnotťe (Assess): Prozkoumejte současný okamžik. Posuďte vlastní rozpoložení i rozpoložení vašeho dítěte. Jste klidní, zvědaví, zuřiví nebo rozrušení?

Všímejte si (Notice): Pozorujte, co se děje ve vašem vlastním těle a co v těle dítěte. Co se nám naše těla, plně přítomná tady a teď, snaží sdělit?

Napojte se (Connect): Sdělte svému dítěti verbálně nebo pomocí svého těla, že ho vnímáte a že vám na jeho pocitech záleží.

Jednejte (Engage): Teď když jste znovu získali rovnováhu, můžete se rozhodnout, do jaké reakce chcete investovat energii. Pokud vaše dítě křičí, nebudete na něj křičet, ať přestane. Požádáte ho o to klidně a rozhodně. Ať už jde o jakékoli rodičovské dilema, seberegulace vám pomůže najít zlatou střední cestu mezi benevolencí a despotismem a reagovat adekvátně.

Pořád ještě tak úplně nevíte, co dělat? Tím se netrapte. Ono to přijde. Jakmile si osvojíte schopnost regulovat emoce a reagovat na podněty vyrovnaně, vše ostatní půjde samo.

Těchto sedm kroků se opírá o mechanismy vzájemné interakce mozek–tělo a napomáhá lepšímu zvládání situací od batolecích záchvatů vzteku až po komunikaci s teenagerem, který zaneřádil celý dům při natáčení hororu, v němž zásadní roli sehrálo ohromné množství zeleného slizu. V průběhu času si vybudujeme emoční svalovou paměť, díky níž bez problémů zachováme klid a zareagujeme vyrovnaně alespoň ve většině případů. Stejně jako fyzickým cvičením posilujeme svaly, tak i mentální posilování nese ovoce v podobě emoční agility a emočního zdraví. Celý proces přizpůsobíte na míru své osobnosti, temperamentu dítěte a vlastním přesvědčením a hodnotám.

DOVOLTE SI BÝT ŠPATNÝ RODIČ

Pro situace, kdy na všech sedm kroků není čas, pro vás mám kratší verzi. Jakmile zaznamenám pocit úzkosti, který mě upozorňuje na hrozící emoční dysregulaci, připomenu si, že někdy je v pořádku být špatnou mámou.2* Znamená to, že mám:

Dýchat (Breathe)

Vyhodnotit (Assess)

Jednat (Deal)

Připomenu si: „Každý pocit je vítaný, každé chování však vítané není.“ Tato zkrácená verze obvykle postačí. Kdykoli však můžete, projděte si všech sedm kroků. Brzy si je osvojíte tak, že vám budou naskakovat automaticky.

Osm způsobů aktivace parasympatiku

Tento koncept možná zní sofistikovaně, je však překvapivě jednoduchý:

Dýchejte.

Ponořte nějakou část těla do studené vody, klidně si jen pusťte vodu na ruce.

Zasmějte se.

Pořádně si poplakejte a zakončete to hlubokým břišním dýcháním.

Dopřejte si čas v přírodě.

Pohrajte si s domácím mazlíčkem.

Alespoň dvacet vteřin se objímejte s někým blízkým.

Dopřejte si motýlí objetí: pevně si oviňte paže kolem těla, pohybujte dlaněmi nahoru a dolů po protilehlých pažích a jemně je přitom poklepávejte.

Koregulace

Naučila jsem se, že lidé zapomenou, co jste říkali i co jste dělali. Nikdy však nezapomenou, jak se s vámi cítili.

– MAYA ANGELOU

Když o sebe pečujeme, nesmírně tím pomáháme také našim dětem, jelikož koregulace hraje ve všech mezilidských vztazích stěžejní úlohu. Ve vztahu rodiče a dítěte je naprosto klíčová. V tomto vztahu znamená koregulace přítomnost klidné a napojené pečující osoby, která rozrušenému nebo vystrašenému dítěti umožní znovu získat rovnováhu. Často se říká, že nikdo vás nemůže přimět, abyste se nějak cítili. Není to ale tak úplně pravda. Pokud jste někdy byli v místnosti, když dovnitř vstoupil někdo velmi rozrušený, jistě víte, jak na takovou situaci reagují nervové soustavy všech ostatních. Je to tím, že lidé na sobě vzájemně závisejí – nebo slovy psychiatra a profesora neurobiologie Dana Siegela „jsou vnitřně propojení“. Dochází ke koregulaci. Je-li tedy někdo jiný rozrušený, naše nervová soustava zareaguje a je pro nás výzvou ubránit se v jeho společnosti rozrušení.

Je v pořádku připustit, že v nás někdo vyvolává nějaký pocit. V dospělosti je naším cílem také seberegulace, abychom dokázali vědomě reagovat a nenechávali se strhnout rozjitřenými emocemi ostatních.

V případě dětí se snažíme prostřednictvím koregulace šířit spíše klid než rozrušení, princip fungování je ovšem stejný. Je-li naše miminko znepokojené, zvedneme ho do náručí a tišíme ho například uklidňujícími zvuky. Podle polyvagální teorie neurovědce a psychologa Stephena Porgese vzájemné vysílání a přijímání signálů bezpečí (nikoli jen signálů absence ohrožení) upevňuje propojení mezi dvěma nervovými soustavami. Takto propojené nervové soustavy se pak navzájem podporují a regulují.

Porges v polyvagální teorii popsal, jak kořeny pocitu bezpečí sahají hluboko do autonomní nervové soustavy každého jedince. Zaznamená-li bezpečí, začne nervová soustava pracovat na našem zklidnění. Takové bezpečné prostředí vzniká při interakci s člověkem, jemuž plně důvěřujete.

S dětmi, které se seberegulaci teprve učí, můžeme využívat tyto koncepty koregulace a polyvagální teorie a opřít se o vzájemné propojení a poskytnout jim svůj vlastní klid. Už jen kolébáním a šeptáním: „jsem tady“ aktivujete u miminka koregulaci a pomáháte jeho nervové soustavě se z rozrušení nebo nabuzení zotavit. Stejně tak můžeme uklidnit starší děti tím, že budeme regulovat vlastní nervovou soustavu a reagovat rozvážně, kdykoli zbytečně přepnou do režimu „útok, nebo útěk“.

Přežít a zmoudřet

Lidský mozek se typicky vyvíjí zezadu dopředu, někdy se uvádí zdola nahoru. Nejdřív se učíme přežít, až pak nabýváme moudrost. Všichni se rodíme s dobře vyvinutým zadním mozkem, tedy „mozkem pro přežití“. Sem patří mozkový kmen a limbický systém. Tato část mozku zodpovídá za základní funkce jako dýchání nebo mrkání a také za vrozené reakce na vnímané hrozby, tedy útěk, útok nebo strnutí. Klíčovým hráčem v zadní části mozku je amygdala. Jakmile amygdala detekuje ohrožení, spustí alarm a aktivuje osu hypothalamus–hypofýza–nadledviny, aby na nebezpečí reagovala sekrecí adrenalinu a kortizolu. Problém je, že amygdala reaguje na základě emocí a instinktů a zejména v raných letech pro ni může být bez opory moudré části mozku obtížné rozlišovat mezi skutečným nebezpečím a falešným poplachem.

V přední části mozku, nebo spíše mozkové kůry, se nachází prefrontální kůra, tedy rozumný a rozvážný „moudrý mozek“. Tato část mozku zodpovídá za komplexní mentální procesy, jako je racionální rozhodování, ovládání emocí a těla, chápání sebe sama, empatie a morálka. Ne že by emoce nehrály právě tak klíčovou roli, poskytují však informace v souhře s rozumem, abychom dokázali vyhodnotit, co potřebujeme. A právě tady vstupuje do hry moudrost. Přední část mozku se nejdramatičtěji rozvíjí během prvních let života, další velký skok proběhne v období adolescence, svůj vývoj však završí až někdy mezi osmnáctým a třicátým rokem života.

Když se cítíme ohrožení, zaplaví amygdalu poplašné signály a činnost přední části mozku se utlumí, protože na útěku před medvědem svého vnitřního mudrce zkrátka právě nepotřebujeme. Tréninkem však můžeme posílit komunikaci mezi zadní a přední částí mozku, abychom intenzivní reakce amygdaly lépe zvládali. Tento proces se nazývá „integrace mozku“. Dochází k němu, když přední i zadní část mozku spolupracují a rozvíjejí více nervových propojení, v důsledku čehož proudí informace v obou směrech rychleji. Bez tohoto propojení mohou lidé jakéhokoli věku zažívat zahlcení emocemi a reagovat například záchvatem vzteku nebo zhroucením.

Tady dostáváme prostor ke koregulaci. Když se s dětmi dělíme o svůj klid, pomalu je učíme, jak mohou ve chvíli ohrožení regulovat své emoce samy. Jestliže chováme miminko a vyzařujeme přitom pohodu nebo se nenecháme rozhodit, zatímco naše batole nemůže najít svého oblíbeného usínáčka, vysíláme tím jasnou zprávu: Jestliže máma nepanikaří, nejspíš nás žádný medvěd nehoní. Dítě tak dostane možnost na chvilku se zastavit, zvážit různé reakce a nakonec i vědomě zvolit takové, které nejspíše povedou k dobrým výsledkům.

Co nám tedy brání dát průchod každému pocitu? Je to regulace – ten často prchavý okamžik mezi podnětem a reakcí, během něhož se (pokud možno alespoň ve většině případů) zvládneme sebrat. Jako rodiče se dostáváme denně do situací, kdy stěží dokážeme své chování udržet na uzdě, a kromě toho máme za úkol asistovat při osvojování této důležité sady dovedností i svým dětem.

Když si dokážeme poradit s emočními prožitky svých potomků, aniž bychom strhávali pozornost k vlastním pocitům, ukazujeme jim, že dávat emoce najevo je bezpečné. Mohou se totiž trápit tím, že budou-li se s pocity svěřovat svému dospělému, zhroutí se pod jejich tíhou i on. Zvládnete si vyslechnout, čím dítě prochází, pokusit se v tom zorientovat a dítě podpořit? Pomůžete tím rozvoji jejich regulace, zatímco v nich postupně dozrává pochopení, že každý pocit je vítaný, ale ne každé chování je vítané, a že díky tréninku a kognitivnímu vývoji dokážeme všichni nakonec zachovat chladnou hlavu alespoň ve většině případů.

Jak už to při výchově bývá, začít je potřeba u sebe. Děti jsou přirozeně naladěné na naše emoční stavy. Ať už se vám to líbí nebo ne, absorbují všechno, co můžou, aby sobě i světu kolem porozuměly. Pociťujete-li úzkost, svoje pocity přiznejte. Máte-li mrzutou náladu, uznejte, že se možná budete chovat poněkud podrážděně. Je v pořádku to vyjádřit nahlas – dítěti tak dáte příležitost pochopit, že jde o vaše pocity, a nikoli jeho. Děti často předpokládají, že právě ony jsou příčinou vašich pocitů, je tedy obzvlášť důležité výslovně říct, že to tak není.

Místo abyste říkali: „Unavuješ mě,“ zkuste raději: „V noci jsem se moc nevyspala. Možná na mě vidíš, že jsem mrzutější než obvykle.“

Děti unesou širokou škálu našich emocí, jestliže chápou, že víme, jak se s nimi popasovat, že nám s jejich zvládáním nemusí pomáhat a že je bez ohledu na náš duševní stav vždy milujeme a dokážeme se o ně postarat. Potřebují vědět, že se zvládneme postarat o ně, ale také sami o sebe. A potřebují vědět, že akceptujeme pocity v celé jejich různorodosti, a že jakmile je pojmenujeme a přijmeme, můžeme se posunout dál.

To ovšem neznamená, že máte se svým dítětem sdílet všechny svoje starosti. Znamená to, že máte věnovat pozornost vlastním pocitům a prožitkům, abyste je bezděky neprojektovali do svých dětí. Můžete popsat, co se ve vás děje, když se ukotvíte v přítomném okamžiku například slovy: „Teď jsem vážně otrávená a stěží se dokážu soustředit na to, co dělám. Zkusím se zhluboka nadechnout. Snad mi to pomůže věnovat pozornost tomu, o co se tu snažím.“

Pokud tedy zažíváte jakékoli pocity od smutku až po vztek, je v pořádku je s dětmi sdílet. Pro děti je ostatně lepší, když vědí, co cítíte, a umíte si se svými emocemi poradit, než když jen poznají, že se něco děje, ale marně dumají co.

Citlivá péče je základ

Děti jsou na naše emoční stavy neuvěřitelně naladěné. Vnímají napětí a pociťují ho ve vlastní nervové soustavě. Předstíráním veselosti svým dětem nijak nepomůžeme. Vždycky se však můžeme nadechnout a najít v sobě tu nejlepší náladu, která je pro nás v danou chvíli autenticky dostupná, a být tu pro své jedinečné děti. To je první krok k citlivé péči.

Citlivá péče je zásadním aspektem pozitivního rodičovství, který ovlivňuje vývoj exekutivních funkcí a bezpečnou citovou vazbu. Vědecký koncept citlivé péče existuje už desítky let. Původně ho definovala vývojová psycholožka Mary Ainsworth jako schopnost náležitě si všímat implicitních behaviorálních signálů dítěte a reagovat na ně. Když říkám, že „citlivá péče je základ“, mám na mysli specifický koncept, který se opírá o desítky let výzkumů a který nesmí být zaměňován s představou, že svět se točí kolem každého pocitu a požadavku dítěte. Ve skutečnosti je součástí citlivé péče i schopnost rozpoznat, kdy a jak adekvátně reagovat s ohledem na dítě a okolnosti, i když to znamená vymezení hranic a následnou nespokojenost dítěte.

Citlivá péče nemůže už ze své podstaty nabízet univerzální řešení pro všechny. Spočívá v tom, že si umíme všímat specifických signálů svého dítěte a reagujeme na ně způsobem, který odpovídá jeho potřebám. Její definice zní až moc jednoduše: dospělý pečující bere v potaz individuální temperament a potřeby svého jedinečného miminka nebo dítěte, vnímá jeho signály a adekvátně na ně reaguje. Tento proces je vzájemný a vázaný na vztah. Schopnost pečovat o dítě citlivě však pro mnohé z nás není přirozená – často proto, že naši vlastní pečovatelé se o nás takto nestarali.

Od chvíle, kdy nového človíčka ve svém životě přivítáme, nebo jakmile jsme toho schopni, můžeme tuto novou bytost začít poznávat a přijímat. Co dítěti dělá radost? Co ho rozruší? Má rádo pestré barvy a čilý ruch? Cítí se bezpečněji, má-li dostatek vlastního prostoru a svůj klid? Když miminka a malé děti žvatlají, gestikulují a vykřikují a jejich dospělý na ně vhodně reaguje slovy, očním kontaktem nebo objetím, dochází v jejich rostoucím mozku k budování a posilování nervových spojení a k následnému rozvoji komunikačních a sociálních dovedností. Vývojoví psychologové tento proces popisují jako „podání a vrácení míčku“ (v originále „serve and return“), protože podobně jako v tenisu nebo ping-pongu jde o vzájemnou výměnu. Vědecké poznatky dokládají, že tyto interakce utvářejí architekturu mozku. Když jsme jako rodiče nebo pečovatelé vnímaví a reagujeme na signály dítěte, poskytujeme mu prostředí bohaté na zážitky „podání a vrácení“.

Temperamentu se budeme do hloubky věnovat v šesté kapitole, teď bych vás jen chtěla ujistit, že citlivá péče nespočívá v uplatňování konkrétního scénáře a že se v průběhu času mění, jak děti rostou a procházejí různými vývojovými fázemi. Pokud tříměsíční miminko neutěšitelně pláče, citlivá pečující osoba k němu přijde, vezme ho a zkontroluje, jestli není mokré nebo hladové. Když má typicky se vyvíjející čtyřleté dítě hlad, je mokré nebo je mu horko nebo zima, mělo by být schopné nám to sdělit, a alespoň některé takové potíže začít samo řešit – v tuto chvíli už tedy citlivá péče spočívá ve vedení předškolního dítěte k samostatnému uspokojování jeho potřeb, rozhodně však není třeba řešit všechno za dítě jenom proto, že dělá kravál.

Jestliže se chystáte se svým devítiměsíčním miminkem skládat puzzle, protože jeho starší bráška skládačky miloval, avšak toto dítě ukazuje na knížku, citlivá péče spočívá v tom, že si podáte knížku. Můžete například říct: „Aha, všiml sis té knížky. Tak se na ni pojďme podívat. Copak je to za knížku?“ Bavíme se tedy o reakcích na intelektuální i emoční potřeby dítěte způsobem odpovídajícím jeho věku a temperamentu. Tyto kratičké okamžiky, kdy si hrajete se skládačkou nebo čtete knížku, se možná jeví jako nepodstatné, avšak dítě se během nich dozvídá, že dokáže této nesmírně důležité pečující osobě ve svém životě sdělovat, jaké je a co potřebuje, a že tato osoba dokáže alespoň ve většině případů reagovat.

Vaše reakce nemusí být vždycky kladná. Když vás pětileté dítě vzbudí ve dvě ráno a vyžaduje čtení knížky, citlivá pečující osoba přiměřeně zareaguje ve smyslu: „Teď ne, teď je čas spát.“

Jak a proč nás děti pozorují

Jak se děti vyvíjejí, jejich mozek „zrcadlí“ mozky rodičů. Jinými slovy: mozek dítěte ovlivňuje to, že jeho rodič roste a rozvíjí se (nebo naopak neroste a nerozvíjí se). Když se rodiče stávají uvědomělejšími a emočně zdravějšími, ovoce jejich úsilí sklízejí i jejich děti a i ony jsou pak zdravější.

— DANIEL J. SIEGEL

Zcela přirozeně chceme, aby se děti dokázaly ovládat a chovat tak, jak bychom si přáli, a to nejlépe už od narození. Jenomže ony právě přišly na svět a jejich mozek se zatím plně nevyvinul, musí se tedy nejprve všechno naučit. Primárně se učí tím, že nás pozorují. Sledují nás, když ztrácíme nervy i když nabýváme ztracenou rovnováhu a citlivě reagujeme na ně nebo na ostatní. Můžete se kvůli tomu cítit poněkud pod tlakem, ale je potřeba se s tím vyrovnat: naučit se být dobrým člověkem by nám trvalo celý život, kdybychom nemohli vhodné chování odkoukávat od ostatních. A proto nás děti sledují a napodobují.

Jedním z nejznámějších experimentů v historii psychologie je pokus s poněkud strašidelně vypadající figurínou klauna v životní velikosti jménem Bobo. Stanfordský psycholog Albert Bandura a jeho kolegové během něj vystavili děti dvěma různým příkladům chování: agresivní dospělý, který klauna verbálně urážel, a zašel dokonce až tak daleko, že figurínu bil palicí; a neagresivní dospělý, který si ve stejné místnosti hezky hrál s dřevěnou stavebnicí. Potom dětem ukázali několik zábavných her, děti si však s každou z nich mohly pohrát jen pár minut, čímž u nich výzkumníci záměrně zvyšovali úroveň frustrace. Nakonec nechali děti s figurínou klauna o samotě a tajně sledovali, jak napodobují chování, které předtím viděly u dospělých. Zajímavé je, že pokud výzkumníci dětem sdělili, že dospělým za agresivní chování hrozí postih, děti jejich chování napodobovaly s menší pravděpodobností.

I když děti viděly nevhodné chování a pouze slyšely, že dospělí budou čelit následkům, byly později schopné se od negativního vzoru odvrátit. Pokud však nežádoucí chování zůstává bez komentáře, nevratně se dětem vryje do mozku. Možná tomu lze jen těžko věřit, ale před těmito pokusy řadu lidí nikdy ani nenapadlo, jaký může mít modelové chování na děti vliv.

Bandurovu teorii sociálního učení lze využít k učení a modelování takového chování, které si u dětí přejeme vidět. Můžete začít tím, že se budete vědomě snažit dostát svým slovům – nebo upřímně uznáte chybu, když se vám to nepodaří. Dětem se dostane užitečné lekce, dokážete-li říct: „Nereagovala jsem tak, jak jsem chtěla. Přála bych si, abych se zachovala jinak,“ stejně jako když se vám podaří zachovat se správně hned napoprvé. Všichni máme pocity. Všichni se nějak chováme. A čím častěji se dokážeme mezi pocitem a následným jednáním zastavit a situaci reflektovat, tím častěji se zachováme tak, jak bychom si přáli.

Když rodičům, s nimiž pracuji, připomínám, že každý pocit je vítaný, každé chování však vítané není, snažím se tím zdůraznit, jak je důležité mezi emocemi a chováním rozlišovat. Je v pořádku, že dítě cítí vůči sourozenci hněv, není však v pořádku sourozence uhodit. Je v pořádku cítit frustraci, že hračka nefunguje, není však v pořádku hračkou mrštit o zeď. Je v pořádku, že dítěti nechutná cibule, není však v pořádku vmést babičce do tváře, že je mizerná kuchařka. Jakmile oddělíme pocity od chování, jsme schopní začít rozlišovat stud od očekávání. Můžeme se cítit jakkoli. Něco jiného ale je, jak se zachováme a jaké chování se od nás očekává.

Někdy je lákavé říct: „Měl bys být vděčný,“ nebo „Svého bratra máš přece rád.“ Co druhý cítí, však nezávisí na nás. Můžeme ale ovlivnit, k jakému chování tento pocit povede. Tady vstupují do hry očekávání. Můžete se cítit jakkoli, nemůžete se však jakkoli zachovat. Touto cestou své děti vedeme ke slušnému chování, aniž bychom je zostuzovali za jejich pocity.

Proč je dobré neumetat dětem cestičku

Spousta lidí definuje duševní zdraví jako stav, kdy zažíváme pozitivní emoce: cítíme se dobře, šťastně, uvolněně, v klidu. Jenomže emoce, i ty pozitivní, přicházejí a odcházejí. Psycholožka a spisovatelka Lisa Damour si všímá:

Taková definice je problematická, protože ráno možná začnete den ve skvělém rozpoložení, pak se ale může přihodit cokoli, co vám den pokazí, a vy už se nebudete cítit ani šťastně, ani klidně, ani uvolněně. To však neznamená, že vaše duševní zdraví musí být hned v ohrožení. Mentální zdraví nespočívá v tom, že se cítíte dobře nebo klidně nebo uvolněně, nýbrž že vaše pocity dávají smysl v kontextu, v němž se objevují. A co je nejdůležitější, dokážete se svými pocity nakládat smysluplně, efektivně a způsobem, který přináší úlevu a nepůsobí ničivě.

Být šťastný člověk neznamená, že budete šťastní neustále. Ani být duševně zdravý neznamená, že budete šťastní neustále. Děti potřebují zažívat nepříjemné pocity a naučit se velmi dobře chápat, že nepohodu zvládnou a že je jen dočasná.

MIKROMEDITACE

CVIČENÍ VŠÍMAVOSTI, NA KTERÁ ČAS URČITĚ MÁTE

Pokud se vám nedaří vyšetřit si dvacet minut na meditaci, zvykněte si zhluboka se nadechnout pokaždé, když vstupujete do dveří nebo když přecházíte od jedné činnosti ke druhé. Zkuste se zavázat ke každodenní minutové praxi.

Nastavte si časovač na jednu minutu a jen počítejte svoje myšlenky. Neposuzujte jejich kvalitu ani obsah; každou myšlenku pouze zaregistrujte a pak ji pusťte ze zorného úhlu jako billboard, který míjíte na dálnici. Berte je jako pouhou informaci. Většina z nich s přítomným okamžikem nijak nesouvisí.

Položte si ruku na srdce a řekněte si: „Alespoň ve většině případů jsem takovým rodičem, jakým chci být.“

Při chůzi počítejte kroky. Zkuste na jeden nádech zvládnout tři kroky, další tři na jeden výdech. K meditaci není nutné vyprázdnit mysl. Už samotné počítání kroků vám poskytne potřebný okamžik klidu.

Když cítíte, že se potřebujete uvolnit, zkuste lví dech. Dlouze se nadechněte, doširoka otevřete ústa, vyplázněte jazyk a z plných plic si zařvěte!

Je přirozené chtít svým dětem ulehčovat život. Milujeme je a nechceme je vystavit náročným pocitům. Vím, že rodiče svým dětem umetají cestičky z lásky, tímhle umetáním a vyhýbáním se nepříjemnostem však vyjadřujeme nedůvěru v jejich schopnost čelit životním výzvám. Chceme-li, aby si děti věřily, musíme jim nejprve sami věřit. Je obtížné nečinně přihlížet, ostatně svoje dítě milujete a nechcete, aby se potýkalo s emočně náročnými zážitky ani s těžkostmi. Jenomže pokaždé, když za něj řešíte něco, s čím se mohlo vypořádat samo, nebo zařídíte, že nemusí čelit nějaké výzvě, mu v podstatě říkáte: „Nemyslím si, že to zvládneš.“ Jakmile však zůstanete stát stranou, dáváte jim najevo: „Věřím, že to dokážeš. Možná se to nepovede napoprvé, možná to bude chvíli trvat, možná to nebude úplně snadný proces, ale důvěřuji ti!“

Děti nepotřebují, aby jejich pocity někdo napravoval. Potřebují vědět, že je milujeme i s celou škálou pocitů, které zažívají. Jak porostou, poroste i jejich schopnost nakládat se svými pocity dobře, efektivně a způsobem, jenž přináší úlevu a nepůsobí ničivě.

PROCVIČOVÁNÍ REGULACE

Meditace zaměřená na dech

Osvědčenou metodou rozvíjení seberegulace a krocení hyperreaktivity je pravidelná meditační praxe. A nemluvím o další nedosažitelné metě na vašem seznamu povinností. Společně s bezpečnostním kódem BALANCE vám meditační praxe pomůže budovat seberegulační svaly, takže budete čím dál snadněji vstupovat do prostoru mezi stimulem a reakcí, a ukotvíte se ve svobodě vědomého chování.

Většina meditačních praktik vyučovaných ve Spojených státech vychází z buddhistické tradice, všímavost má však dlouhou historii, nezávislou na kulturním prostředí. Ráda o všímavosti (mindfulness) uvažuji taky jako o srdečnosti (heartfulness). V mnoha východních jazycích včetně sanskrtu jsou slova pro srdce a mysl synonymy. Neurovědecký výzkum posledních dvou dekád potvrdil to, co mniši, mystici a zbožné babičky věděli už dávno: meditace všímavosti prospívá našim kognitivním dovednostem, včetně pozornosti, paměti, exekutivních funkcí a kognitivní flexibility. Je ironií, že právě když mentální obratnost potřebujeme nejvíce, nemáme na meditaci čas. Druh všímavosti, o kterém hovořím a který sama praktikuji, však nevyžaduje zvláštní místnost ani spoustu času, kdy vás nikdo nebude rušit.

Máte-li čas dýchat, pak máte i čas dýchat vědomě. A to je regulérní meditační praxe.

Délka trvání je ve vašich rukou. Všechny chytré telefony mají časovač. Nebo si stáhněte nějakou meditační aplikaci, pokud jako já preferujete, když vám zvuk alarmu připomíná, že se skrýváte v klášteře, nikoli v technické místnosti.

Posaďte se nebo si lehněte, co je vám pohodlnější. Někdo rád sedí s chodidly na zemi, někdo na několika polštářích. K meditaci vám poslouží jakákoli proveditelná a příjemná pozice, věnujte jí však pozornost. Jen si jí všímejte.

Zhluboka se nadechněte. Pozorujte, jak se ve svém těle cítíte, když se nadechujete nosem. Maličko našpulte rty a vydechněte ústy, jako byste velice jemně sfoukávali svíčku a nechtěli přitom vylít rozpuštěný vosk.

Během dýchání začněte v duchu počítat. Při nádechu počítejte do čtyř, v zádrži do šesti, při výdechu ústy pak do osmi.

Připomeňte si, že dech a počítání vám slouží jako kotvy.

Pomocí této praxe zresetujete svou nervovou soustavu. Pokud vás napadnou myšlenky jako: Proč tohle vlastně dělám? nebo: Vážně mi to nějak pomáhá?, uvědomte si, že podobné otázky jsou na místě. Připomeňte si, že praxe se opírá o četné vědecké důkazy. Díky ní se stáváte takovým rodičem i člověkem, jakým chcete být. A pak se vraťte ke svému dechu.

Jak budete ve čtení knihy pokračovat, zkoušet různá další cvičení všímavosti a zahájíte nebo obnovíte svou každodenní meditační praxi, můžete zjistit, že soustředění na dech pro vás není to pravé. Začínáme s dýcháním, protože to pro většinu lidí bývá snadné, máte-li však dojem, že zaměření na dech prohlubuje vaši úzkost, vyberte si raději jinou alternativu. Možná si oblíbíte koukání na prsty u nohou nebo na konkrétní bod na stěně před vámi anebo vizualizaci nějaké barvy.