Mangetsu Kohiten no Hoshiyomi

by MOCHIZUKI Mai (text), SAKURADA Chihiro (illustration)

Copyright © 2020 MOCHIZUKI Mai, SAKURADA Chihiro

All rights reserved.

Original Japanese edition published by Bungeishunju Ltd., in 2020.

Czech translation rights reserved by Dobrovsky s.r.o., under the license granted by MOCHIZUKI Mai and SAKURADA Chihiro, arranged with Bungeishunju Ltd., through Emily Books Agency LTD., Taiwan, and Corto Literary d.o.o., Croatia.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Petr Holý, 2025

Cover © Jędrzej Nyka, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5753-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-5754-1 (mobi)

Obsah

Prolog

První kapitola

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Druhá kapitola

1.

2.

3

Třetí kapitola

První část

1.

2.

3.

4.

Druhá část

1.

2.

Epilog

1.

2.

3.

Doslov

Použitá literatura

ČIHIRO SAKURADA

Obrazová příloha

Kavárna Úplněk nemá stálé místo.

Měníme stanoviště, jak se nám zlíbí,

někdy se objevíme v uličce, kam

lidé rádi chodí nakupovat, jindy

na konečné stanici vlaku nebo na

opuštěném říčním břehu. A nepřijímáme

od našich hostů objednávky.

Prolog

Začínal duben. Otevřeným oknem proudil dovnitř příjemně voňavý vítr a krásná klavírní melodie. Pozdrav lásky od Elgara. Na zábradlí balkónu se jakoby přiváben hudbou objevil kocour. V našem domě je totiž povoleno chovat domácí zvířátka. A tenhle kocour nejspíš patřil někomu od nás. Byl to takový klasický kalikový kocour s krásně rozmístěnými skvrnami bílé, hnědé a černé barvy. Stála jsem zrovna v kuchyni a krájela pórek, ale nyní jsem přestala a koutkem oka pozorovala kocoura. Právě vznešeně kráčel po zábradlí balkónu. Chvíli jsem na něj obdivně zírala, protože si vykračoval s nebývalou grácií a pranic mu nevadilo, že nemá pevnou půdu pod nohama. S oblohou bez jediného mráčku a se sakurami na pozadí vypadal dočista jako na obrázku. To já jen stála a tvářila se, že vařím, ačkoliv jsem pouze krájela pórek na posypání instantních nudlí. Pravda, ještě jsem měla snahu osmahnout si na sezamovém oleji mrkev, sójové klíčky a listy špenátu, ale i tak by můj oběd na žádný stylový obrázek nevydal.

Kocour se najednou zastavil uprostřed zábradlí a spokojeně přimhouřil oči, jako by snad ty klavírní tóny všechny důvěrně znal. Dlouhým ocasem mával jako kyvadlem.

Můj byt tvoří jedna místnost. Malá místnost. Z kuchyně na balkón to tedy není daleko. Kocour si nejspíš všiml, že se na něj dívám, otočil se a zamňoukal.

Kdepak Pozdrav lásky, kočičí pozdrav. Ucítila jsem, jak mi povolují zaťaté svaly v obličeji. Opláchla jsem si ruce a zamířila na balkón. Posuvné dveře se s vrznutím otevřely, jenže kocour byl už ten tam. Rozhlížela jsem se všude možně, ale nebylo po něm ani vidu. Bydlím v druhém patře. Lekla jsem se, že třeba uklouzl a spadl dolů, ale nic tomu nenasvědčovalo.

„Kdepak, kočka přece jen tak nespadne,“ pousmála jsem se úlevně a opřela se pažemi o zábradlí. Pozdrav lásky mezitím dozněl. Teď hrála Chopinova etuda E dur zvaná Smutek.

Tak smutek? S povzdechem jsem sklopila hlavu. Rozchod s milovaným člověkem dolehne na každého. Tím spíš, když se to stane čtyřicetileté ženě, která zoufale touží po vdavkách. Chodili jsme spolu dlouho, a tak jsem začala brát jako samozřejmost, že spolu zůstaneme. Jenže žádná taková samozřejmost neexistuje. A dost možná, že i kočka sem tam šlápne vedle. Při té myšlence jsem opět s obavami pohlédla dolů, ale kocoura jsem nikde neviděla. Což znamená, že u kocourů tyhle problémy asi nehrozí.

Vedle jsem šlápla jenom já…

„Kde jsem jen udělala chybu…?“

Dole povykovaly děti. Předklonila jsem se, abych lépe viděla. Pod balkónem si vykračovali prvňáčci, asi měli právě jarní prázdniny. Rysy ve tváři mi změkly nostalgickou vzpomínkou. Jak se asi mají moji tehdejší žáci? Opravdu jsem udělala dobře, když jsem s učením sekla? Ale jistěže ano, kdybych v tomhle stavu učila, upřímné děti by se mě do aleluja bez obalu vyptávaly: „A paní učitelko, vy se nebudete vdávat?“ Kdyby se mě na tohle teď někdo zeptal, nejspíš bych se za katedrou rozbrečela. Takže takhle je to v pořádku? tázala jsem se v duchu sama sebe a hned si přitakala, že ano. Vrátila jsem se do pokoje a zavřela za sebou síťované dveře. Klavír mezitím ztichl.

První kapitola

Trifle souhvězdí Vodnáře

1.

„To byla dobrota!“

S těmito slovy jsem já, Mizuki Serikawa, sepjala ruce před prázdnou miskou od rámenu. Do instantních nudlí si vždycky přidám hromadu nakrájeného pórku a jiné zeleniny. Není to kdovíjak opulentní oběd, ale po jídle si vždycky připadám náramně spokojeně.

„Tak – a do práce!“

Odnesla jsem misku do kuchyně, opláchla ji a položila na odkapávač. Pak jsem popadla utěrku a poctivě utřela jídelní stolek. Stoleček tak malinký, že se u něho nají sotva jeden dospělý. Bydlím v miniaturním bytě, kde jím i pracuju. Když jsem utřela stůl, udělala jsem si hrnek překapávané kávy, položila na stolek laptop a složku s dokumentací a posadila se na židli. Usrkla jsem kávu a začala listovat složkou.

„Hmm, jak jen tuhle postavu pojmout…?

Dokumentace byla plná ilustrací pěkně rostlých kluků, až oči přecházely. Šlo o synopse k tvorbě postav. Podle zadání měli ti krasavci patřit mezi „bohatou mládež navštěvující honosné lyceum“. Vlasy jim ovšem hrály různými odstíny od červené po modrou a žlutou, takže skutečné mladíky z dobře postavených rodin připomínali jen pramálo. Ale bavíme se o počítačové hře. Tam na takových maličkostech nesejde.

Ano, správně. Jsem scenáristka. Momentálně pracuju na scénáři simulátoru randění pro sociální sítě, i když popravdě řečeno nemám na starosti hlavní dějovou linku. Nepíšu ty scény, které hráče dovedou až ke šťastnému konci v podobě naplněného vztahu s tím nejatraktivnějším a téměř nedobytným krasavcem, nýbrž ty, ve kterých skončí s některou z vedlejších postav. Takováto vyústění, kterým se v simulátorech randění říká „konec ve vedlejší uličce“, musí mít odpovídající scénář. Nesmí to být příliš poutavý příběh, který by hráče maximálně uspokojil. Na objem to také není kdovíjak náročné, jedna epizoda vyjde tak na třicet kilobajtů. V téhle branži totiž nedostanete objednávku na určitý počet znaků či normostran, ale právě na kilobajty – to asi že jde o internetovou hru.

V dokumentaci stojí: Závěrečná scéna zahrnuje polibek na tvář nebo na čelo; požadované místo: u vody.

„Takže líbačka na tvář nebo na čelo, ale ne na rty. A u vody…? Podle zadání se ti kluci pohybují hlavně v interiéru čili to bude spíš u hotelového bazénu než u moře či řeky,“ mumlala jsem si, zatímco jsem kontrolovala zadání. Pak jsem otevřela poznámkový blok plný chaotických čmáranic, které by nikdo jiný nebyl s to vyluštit. Obsahoval nástin děje. Prostě informace, jakým směrem se bude celý příběh ubírat. Mým úkolem je vnuknout hráči pocit, že šťastný konec s vedlejší postavou není to pravé ořechové a že by bylo daleko lepší zkusit těžší dějovou linii s tím nedostižným klukem. Ta moje by tím pádem neměla obsahovat žádné pořádné randění, a už vůbec ne milostné scény. Což se vůbec nepíše jednoduše.

Dočetla jsem zadání a vrhla se do psaní. Pokojem se spolu s hudební kulisou linoucí se z laptopu neslo tiché ťukání klávesnice. Tyhle scénáře k internetovým hrám, na kterých často pracuju, mívají hodně předvídatelných scén. A mně právě takové věci jdou, takže mě ta práce baví. Ale kdyby to bylo možné, raději bych místo příběhů vedlejších postav psala milostné scény těch hlavních.

Jenže to by byl v mém současném postavení příliš velký přepych, pomyslela jsem si a sebelítostivě se přitom pousmála. A to jsem dřív měla na starosti daleko větší zakázky… Zavrtěla jsem hlavou a dala se do psaní. Třicet kilobajtů je vlastně jedna kratší povídka, i když počet stran může být různý v závislosti na počtu znaků. Napsala jsem asi třetinu a pak jsem si protáhla záda. Ručičky na hodinách ukazovaly tři odpoledne.

„To už píšu dvě hodiny…?“

Uvědomila jsem si, že se dokážu soustředit právě jen dvě hodiny, a trpce jsem se usmála. Před deseti lety jsem vydržela víc…

V tu chvíli mi na stolku zabzučel mobil oznamující nově přijatou zprávu. Obezřetně jsem se po něm natáhla.

Zdravím Vás po dlouhé době, paní Serikawo. Tady je Akari Nakajama. Je to sice trochu náhlé, ale zrovna jsem pracovně v Kansai a dneska jsem přijela do Kjóta. Pokud se Vám to hodí, mohly bychom se setkat?

Když jsem to jméno uviděla, rozbušilo se mi srdce. Psala mi žena z televizní produkční společnosti, pro niž jsem dříve pracovala. Ta žena je teď režisérkou. Před měsícem jsem sebrala odvahu a poslala jí svůj námět. Možná že je v Kjótu jen náhodou, ale když už se rozhodla, že mi napíše, jistě mi o tom něco chce říct.

Ano, moc ráda se s Vámi uvidím! odepsala jsem.

Následovala odpověď: Děkuji. Můžete přijít do lobby v tom hotelu, kde jsme se dříve často vídaly? Hodilo by se Vám to tak za hodinu?

Samozřejmě.

Jakmile jsem odpověděla, zaklapla jsem laptop a otevřela vestavěnou skříň, kde mám oblečení. Váhala jsem, co si vzít na sebe, a nakonec jsem pro jistotu vybrala kostým. Pak jsem přistoupila k umyvadlu se zrcadlem. V mém mini bytě pochopitelně chyběl toaletní stolek, takže jsem měla šminky položené jen tak na umyvadle. Otevřela jsem tubu s podkladovou bází, chopila se houbičky a začala se natírat. „Krucinál, vůbec to nechce držet!“

Poslední dobou jsem vycházela leda tak do blízkého supermarketu, takže jsem se s líčením téměř nikdy neotravovala a raději si brala roušku. Teď jsem měla obličej samou hrudku, jako by se moje pleť po tak dlouhé době líčení lekla. Moje dřívější já, které tolik dbalo o bezvadný zevnějšek, by se při pohledu na mě jistě útrpně pousmálo. Ale co naplat, líčila jsem se dál. Namalovala jsem si obočí, nanesla rtěnku, přehodila přes sebe svetřík a s kabelkou v ruce opustila byt.

Vyšla jsem z domu a zamířila ke stanici. Bydlím sice v centru Kjóta, ale jen ve zcela fádní obytné čtvrti, na hony vzdálené od toho slavného „starého Kjóta“. Nastoupila jsem do vlaku a s úlevou si oddychla. Vtom mi přišla další zpráva: V lobby bylo plno, proto jsem se přemístila do kavárny ve druhém patře. Mám nějakou práci, tak nemusíte pospíchat. Před očima mi vytanulo, jak sedí v hotelové kavárně před otevřeným laptopem. Lidé od televize mohou podobným způsobem pracovat kdekoliv. Já ostatně také. Dřív jsem často chodila psát do kavárny. Ale v poslední době mi bylo líto utrácet za kafe, a pokud jsem vyloženě nikam nemusela, zůstávala jsem zalezlá doma. Živím se převážně instantními nudlemi, do kterých přidávám zeleninu, abych pro své zdraví udělala aspoň to minimum. Což bude nejspíš ten důvod, proč mám tak nevalnou pleť…

Zasmála jsem se sama sobě a podívala se do mobilu. Chvíli jsem kontrolovala sledovanost a recenze seriálů, co zrovna běžely v televizi, ale když jsem pocítila, že z toho na mě leze smutek, raději jsem odtrhla zrak od displeje.

Ve vagónu jsem vedle sebe zahlédla malého školáka, zřejmě jel domů ze školy. Možná druháka nebo třeťáka. Na zádech neměl aktovku, ale šikézní batoh z hnědé usně, který dával odtušit, že je kluk žákem soukromé základní školy. Udělal na mě dojem. A v tu chvíli se to stalo.

„Prosím vás, nejste náhodou paní učitelka Serikawa?“ promluvila na mě slabým hláskem žena sedící vedle mě. Leknutím mi poskočilo srdce. Ostýchavě jsem se na ženu podívala. Na první pohled vypadala zhruba na pětadvacet. Připadala mi mladá, ale působila tak vyrovnaně, že mohla být stejně dobře o něco starší. Od pohledu byla vkusně oblečená, a protože měla hezky upravené, ne moc dlouhé nehty a zesvětlené hnědé vlasy, usoudila jsem, že je zřejmě zaměstnaná v nějakém kosmetickém oboru. Že by kadeřnice, ke které jsem dřív chodila?

„Promiňte mi, že jsem vás tak zničehonic oslovila. Učila jste mě na základce…“

Cítila jsem, jak se mi ulevilo. Byla to moje bývalá žákyně.

„Měla jsem vás moc ráda, paní učitelko.“

Její slova mě zahřála u srdce, až jsem úplně zjihla. Učila jsem tehdy jen na částečný úvazek, hlavně jako suplentka. S dětmi jsem tudíž přicházela do styku, jen když měla jejich třídní volno. I když mě její slova potěšila, nebyla jsem si vědoma, že bych s žáky komunikovala do té míry, aby mě až tak milovali. Jako by žena tušila, co cítím, dodala: „Měla jste naši družinu na starost po cestě ze školy.“

Vida, vlastně jsem často doprovázela žáky domů! Jejich třídní učitelé mívali plné ruce práce s jinými věcmi, takže povinnost doprovázet žáky domů přirozeně padla na učitele s částečným úvazkem. Doprovod žáků ze školy nebyla žádná procházka růžovým sadem. Dohlížet na děti z nižších tříd bylo obtížné už kvůli jejich nepředvídatelnému chování a dalo mi velkou práci přimět je, aby šly rovně v jedné řadě. Při vzpomínce, jak jsem se cestou snažila žáky zabavit slovním fotbalem nebo si s nimi povídala, aby se nenudili, mě zalila vlna nostalgie a podvědomě jsem se usmála.

Rozmlouvaly jsme dál a ta žena mi prozradila, že teď pracuje jako kadeřnice, čímž potvrdila můj první dojem. Potom však vlak zřejmě dorazil do její stanice, protože mi zdvořile pokývla: „Promiňte, že jsem vás tak přepadla.“ A vystoupila. Opětovala jsem pozdrav a s hřejivým pocitem se opřela o sedadlo. „Ale mohla jsem se jí aspoň zeptat na jméno,“ zamumlala jsem si pro sebe.

Učit na prvním stupni základní školy bylo moje vysněné povolání. Byla to sice občas velká dřina, ale právě ve chvílích jako tato mě ze srdce těšilo, že jsem se mu kdy věnovala. Tak proč jsem se vlastně nakonec rozhodla pro scenáristiku? pomyslela jsem si a znovu mě posedly chmury.

Ze začátku jsem seděla na dvou židlích. Částečný úvazek mi dovoloval věnovat se i jinému zaměstnání, tak jsem psala scénáře. Jenže když jsem pak dostala příležitost získat plný úvazek, musela jsem si vybrat, zda chci být učitelkou, nebo se věnovat scenáristice. Nakonec jsem dala učitelování vale a rozhodla se, že budu raději psát. Kolik let už od té doby vlastně uteklo? Vždyť žáčci, které jsem tehdy učila, už jsou dospělí a pracují – a mně bylo tuhle čtyřicet. Žiju teď ve strachu z nejisté budoucnosti. Kdybych byla zůstala učitelkou, sice by to byla řehole, ale jistě bych si teď žila daleko klidněji. A nemusela bych se za bezesných nocí klepat hrůzou. Zakousla jsem se do spodního rtu a sklopila zraky ke kolenům.

2.

Vyšla jsem ze stanice, překročila most Sandžó-óhaši azamířila khotelu, kde se měla schůzka konat. Už dlouho jsem si do centra takhle nevyšla. Ato jsem vtěchhle místech donedávna bydlela, pomyslela jsem si apokrčila rameny. Ještě před dvěma roky jsem bydlela sama vbytě svýhledem na řeku Kamogawu. Kromě obýváku jsem měla iložnici avelký balkón. Brzy ráno jsem chodila na procházku podél Kamogawy nebo si na balkóně užívala čaje. Často jsem tehdy chodila do kavárny vulici Kijamači. Stála na té straně, kudy protékala říčka Katasegawa, aměla jsem ji moc ráda. Jestlipak tam ještě je?

Shlavou plnou vzpomínek jsem se vydala severně ulicí Sandžó apokračovala západním směrem po ulici Oike. Východně od budovy magistrátu ležel zmiňovaný hotel. Dřív jsem se tam často scházela slidmi zbranže. Sbušícím srdcem jsem vešla do lobby apokračovala přímo do kavárny. Sedělo tam docela hodně lidí. Mnozí znich byli cizinci. Na místě uokna jsem zahlédla Akari Nakajamu. Lidi zprodukce se většinou oblékají dost ležérně. Ale ona vždy nosila oblečení, které jako by odráželo její serióznost. Také dnes na sobě měla černý kalhotový kostým. Vmých vzpomínkách pracovala uotevřeného laptopu, avšak tentokrát měla tablet.

„Paní Nakajamo, promiňte, že jsem vás nechala tak dlouho čekat!“

Jakmile mě zaslechla, ihned zvedla hlavu avstala. „Dobrý den, omlouvám se, že jsem vás kontaktovala tak náhle aže vás ženu až sem!“

„Ale kdepak, to nic!“

„Bydlíte blízko, viďte?“

Po těch slovech jsem se jen tak neurčitě pousmála azavrtěla hlavou. „Přestěhovala jsem se.“

„Aha! Promiňte, myslela jsem, že bydlíte blízko, aproto jsem vybrala tohle místo.“

Odpověděla jsem jí, že to není žádný problém, aposadily jsme se. Objednala jsem si kávu, kterou mi okamžitě přinesli, achvíli jsme si povídaly ovšem možném.

„Přijela jste do Kansai dnes?“

„Ano, mám tu večer schůzku slidmi ze zdejší televize.“

„Což mi připomíná, jak se vlastně má můj dřívější režisér?“

„Stal se producentem!“

„Takže povýšil! Azvás je teď režisérka…“

„Asi to na vás působí divně, viďte, paní Serikawo? Vždyť mě pamatujete ještě jako zelenáče!“

Vrtěla jsem hlavou, že kdepak. Od samého začátku byla velmi pilná, takový ten typ, co nikdy nic neodpustí sobě ani druhým. Nepochybovala jsem, že povýší. Aprávě proto, že je taková, jaká je, mě napadlo napsat právě jí. Nikdo jiný takový nebyl.

Hlasitě jsem polkla. Mluvily jsme ovšem možném ajá nevěděla, jak se mám zeptat na to, co jsem toužila zjistit ze všeho nejvíc. Minulý měsíc jsem jí totiž spolu se svým e-mailem poslala inámět.

„Co si myslíte omém námětu?“ dralo se mi hrdlem na jazyk, ale pro samý strach jsem se nedokázala zeptat nahlas. Ještě předtím jsem jí totiž musela říct něco jiného.

„Paní Nakajamo, chci se vám hluboce omluvit za potíže, co jsem vám tehdy způsobila.“

Uctivě jsem se jí poklonila, ale ona se jen usmála azavrtěla hlavou. „Bylo mi jasné, vjak tíživé situaci jste se tehdy nacházela, paní Serikawo. Vždycky jste byla hloubavější avnímavější než ostatní ato se projevovalo ive vaší práci. Takže pro vás muselo být nesmírně těžké abolestivé, když se do vás kritika tak pustila,“ pravila adonesla šálek ke rtům. Nezmohla jsem se na jediné slovo, atak jsem jen znovu sklopila hlavu.

„Odvedla jste skutečně skvělou práci,“ pronesla Nakajama amhouřila přitom oči, jako by hleděla na něco oslnivého.

Všechno už je to minulost. Jako scenáristka jsem debutovala, když mi bylo dvacet aještě jsem studovala na univerzitě. Vyhrála jsem cenu za scénář televizní inscenace ve veřejné soutěži pořádané jednou velkou televizní stanicí. Od té doby jsem se tu atam věnovala psaní scénářů, ale na uživení to nebylo. Po absolvování univerzity jsem se stala učitelkou na základní škole, kterou jsem chtěla být už od dětství. Práci scenáristky jsem jako vysokoškolská studentka považovala za pouhou brigádu. Jenže jeden scénář, který jsem napsala těsně před ukončením studia, se znenadání stal velkým hitem.

Jenže pak jsem překročila pětatřicátý rok.

Říkala to tak procítěně, že jsem stydlivě sklopila oči. Příběhy aprostředí mých děl se od sebe liší, ale jedno mají společné. Hlavní hrdina se na začátku vždy nachází vabsurdně těžké situaci, ale postupně se vypracuje anakonec je za svou snahu odměněn.

„Ale samozřejmě, to já se omlouvám.“