Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Matthew Hussey

Život v lásce
Jak najít sebe a pak třeba i toho pravého

Přeloženo z anglického originálu Love Life: How to Raise Your Standards, Find Your Person and Live Happily (No Matter What) vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers

Překlad Anna Štorkánová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Obálka Michaela Klírová
Jazyková redakce a korektura Ivana Šelešovská
Odpovědná redaktorka Petra Dombrovská
Počet stran 272
První vydání, Praha 2025
Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 9999. publikaci
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Jména některých lidí uvedených v této knize a podrobnosti o nich byly v zájmu ochrany jejich soukromí změněny.

Život v lásce: Jak najít sebe a pak třeba i toho pravého

Love Life: How to Raise Your Standards, Find Your Person and Live Happily (No Matter What)

Copyright © 2024 by 320 Media LLC

Published by arrangement with Harper, an imprint of HarperCollins Publishers

Translation © Anna Štorkánová, 2025
Cover design © Michaela Klírová, 2025
Czech edition © GRADA Publishing, a.s., 2025

ISBN 978-80-271-7909-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-7908-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-5477-7 (print)

Věnováno Audrey Hussey, ženě z výtahu.

Mé mámě za to, že tu pochodeň nese dál.

A všem, kdo hledají lásku, ale zároveň mají odvahu ji dávat.

Tato kniha je pro vás.

ÚVOD
KARMA JE MRCHA

Je načase se přiznat. Většinu svého života jsem pro vztah nebyl vůbec vhodný. Možná jsem byl úspěšný kouč a řečník, ale pořád jsem byl dvacetiletý mladík – třebaže v té neskutečné pozici, kdy jsem si pod svými videi mohl číst komentáře typu: „S ním by se tak skvěle randilo.“ Mnozí se domnívali, že člověk s takovou emocionální inteligencí, jakou jsem byl obdařen já, musí být úžasný partner.

Jenže to se mýlili.

Můžu tu se stoprocentní jistotou prohlásit, že jsem nikdy, ani v těch nejdivočejších snech, nebyl ideálním mužem pro vztah. A přestože jsem vždycky měl dost sebereflexe na to, abych byl z takových komentářů nesvůj, neměl jsem před třicítkou ani tušení – a troufám si říct, že ani krátce po třicítce –, do jaké míry byl pravdou pravý opak.

Od chvíle, kdy jsem začal pracovat jako profesionální vztahový kouč (tedy devatenáctiletý mladík radící dospělým ženám), jsem byl odsouzen k tomu, abych jako partner selhával. Možná je to osud všech koučů, terapeutů a nejrůznějších rádců, kteří nedosáhnou osvícení dřív, než začnou ve velkém rozdávat rady – což jsme my všichni. Možná s výjimkou Eckharta Tollea, jehož osvícení se zdá být docela legitimní. Zbytek té bandy selhává častěji, než by nám bylo milé. Humorné na tom je, že jakmile začneme přesvědčivě kázat o nějaké věci, život to zařídí tak, že právě v té oblasti sami klopýtneme.

Ale co přesně ze mě dělalo tak příšerného partnera?

Chodil jsem s více lidmi najednou, aniž bych jim to na rovinu oznámil. Většinou jsem přímo nelhal, ale jen jsem to prostě neříkal, protože to tak pro mě bylo pohodlnější. Někdy jsem o tom i lhal, to když jsem si namlouval, že je to tak správné, protože „šetřím jejich city“ (což byl značně uvolněný vztah k pravdě, který jsem už mezitím napravil). Příležitostně jsem na někoho prostě zapomněl a přestal se mu ozývat. Vyspal jsem s někým a pak jsem to nechal vyšumět, aniž bych uznal, nebo si vůbec uvědomoval, že jsem ranil jeho city. Někdy jsem dál vyhledával pozornost lidí, kteří chtěli něco víc, přestože popravdě jsem se už dávno rozhodl, že já s nimi nic víc mít nechci. Dělal jsem to proto, že mi dělala dobře jejich pozornost, bez které bych se cítil osaměle. V pomalých a klidných okamžicích, kdy jsem se zoufale nutně potřeboval věnovat svým pocitům, vyřešit si své problémy a naučit se být sám, jsem zvedl telefon a někomu zavolal.

To je jedním z důvodů, proč jsou moje sdělení tak rázná. Když ženám říkám, na co si mají dát pozor, často to bývá mladší a lehkovážnější verze mého já.

Neříkám, že jsem se nechoval jako gentleman. Byl jsem galantní? Rozhodně. Byl jsem laskavý? Většinou ano. Chtěl jsem se ke všem chovat dobře. Hnusila se mi představa, že bych někomu ublížil. Záleželo mi na citech ostatních lidí? Hluboce. Ale na těch mých mi přece jenom záleželo víc.

Když jsem randil bezstarostně, ubližoval jsem tím ostatním. Přesto jsem tu největší bolest nezpůsobil, když mé randění nevyústilo ve vztah, ale v opačném případě.

Proč? Protože i když jsem si myslel, že jsem připravený, nebyla to pravda. Nebyl jsem připravený na skutečné závazky nebo kompromisy. A také jsem nedokázal dělat žádné plány do budoucna. Vztahy jsem neustále vnímal negativně jako nějakou oběť. Byl jsem připravený užívat si zamilovanost, což ale není totéž jako být připravený na vztah, jak jsem zjistil později.

Tehdy jsem si toho ale nebyl vědom. Kdybyste se mě v té době zeptali, jestli jsem vhodný adept na partnera, velmi upřímně bych vám odpověděl, že ano. Byl jsem schopen hlubokých citů, miloval jsem intenzivně, dával jsem do vztahů hodně, choval jsem se uctivě, byl jsem vnímavý vůči potřebám těch druhých a uměl jsem komunikovat. To všechno ze mě dělalo možná toho nejnebezpečnějšího nevhodného partnera: takového, u kterého to nečekáte. U nepokrytého sprosťáka alespoň víte, koho máte před sebou. Možná s ním i tak půjdete domů kvůli tomu vzrušení a dobré historce, ale rozhodně neočekáváte žádnou budoucnost.

Jako řada dalších lidí, kteří si ve dvaceti myslí, že jsou neškodní, jsem se domníval, že mým úkolem je se do někoho zamilovat a pak se uvázat. Jenže to není vztah, ale pouťová atrakce, která je tady pro naše potěšení. Když nás ta jízda přestane bavit, vystoupíme si. Ať už pro kolotoč romantického vztahu existuje jakékoli omezení ve stylu „musíte být tak a tak vysocí, abyste se mohli svézt“, požadavky pro vážný vztah jsou mnohem, mnohem vyšší.

FLASHBACK: JE MI DVACET ČTYŘI a už si myslím, nebo aspoň zoufale toužím po tom, aby si všichni mysleli, že vím všechno.

Stojím před cedulí Beverly Hills, mám významnou smlouvu na vydání své první knihy Get the Guy (Sbalte ho), miliony zhlédnutí svých videí na YouTube a zbrusu nový pořad na NBC v hlavním vysílacím čase s názvem Ready for Love (Připraveni na lásku).

V té době už jsem lidem pomáhal šest let, a to ve všech fázích randění, koučoval jsem tisíce lidí osobně, při veřejných vystoupeních, během soukromých sezení, v malých i velkých skupinách, v každé fázi přitažlivosti i ve všech stadiích milostného trápení.

Ale to všechno bylo v Londýně, zatímco teď jsem byl v Los Angeles, ve svém novém domově – alespoň pro příští tři měsíce natáčení. Byl jsem nadšený a cítil se sebejistě. Chtěl jsem být součástí toho všeho. A tak jsem v Beverly Gardens Park, příliš nový na to, abych si uvědomoval, nebo si dokonce dělal starosti s tím, jak jsem stereotypní, začal natáčet své první YouTube video na americké půdě: „Tři tipy, jak překonat milostné trápení.“

Po celou dobu, co jsem do kamery sděloval své cenné tipy, postával stranou jakýsi starší muž. Nijak do natáčení nezasahoval, ale bylo těžké se trochu nestydět, když jsem věděl, že mám publikum. Je to zvláštní jev – nevadí vám, že vaše video uvidí stovky tisíc lidí, ne-li miliony, a na druhou stranu se ostýcháte, když vás při jeho natáčení sleduje jediný člověk. Vypadal, že ho mé nízkorozpočtové natáčení za slunného dne pobavilo. Když jsme dotočili a začali balit, ten neznámý muž ke mně přišel a řekl: „Vy jste asi nikdy neměl zlomené srdce, co?“ Neznělo to konfrontačně, ale byl v tom nepochybně cítit určitý podtón. Takový, jaký použije člověk, který už je na světě dost dlouho, aby od života schytal pár ran – možná dokonce mnoho –, když mluví s někým, kdo to nechápe (nebo přesněji, kdo to dosud nepochopil).

Měl jsem pocit, jako by mě poučoval, a rozčilovalo mě to. Co je vůbec zač? „Neprosil jsem se vás, abyste tu stál a díval se na mě,“ pomyslel jsem si. „A teď mě chcete soudit?“ Ale i když jsem si to nechtěl přiznat, docela se trefil. Nejde o to, že by moje „tipy“ nedávaly smysl. Do určité míry i dávaly. Ty rady, které jsem rozdával ve dvaadvaceti, třiadvaceti a čtyřiadvaceti, byly překvapivě pravdivé – všechny ne, ale některé z nich ano. Jenže můj přítel si hned povšiml, že na hlubší úrovni tomu něco chybí.

Člověk, který už něco zažil a prošel si skutečným žalem z nešťastné lásky, by věděl, že veselé předkládání „tipů“ asi není nejlepší přístup, jak radit někomu, kdo se snaží vyhrabat z pekelné jámy milostných útrap.

Na svého prvního amerického kritika už jsem pak nikdy nenarazil, ale pokud by se tak stalo, řekl bych mu, že od našeho prvního setkání jsem si tu mezeru ve svém životopise doplnil. Moje verze této formativní životní zkušenosti byla také stereotypní. Dělal jsem přesně ty chyby, před kterými jsem lidi varoval. Přeorganizoval jsem si život, abych se své vyvolené přizpůsobil, ignoroval jsem varovná znamení, předstíral jsem, že chci věci, které jsem nechtěl, jen abych mohl být s ní, odvozoval jsem svůj pocit sebeúcty od skutečnosti, že jsme spolu, dával jsem stranou svou kariéru a ztratil kontakt se svými hlubšími potřebami, dopustil jsem, abych se cítil mizerně celé měsíce v kuse, zatímco jsem veškerý čas trávil úzkostnými obavami z toho, že jsem zamilovaný, místo abych si užíval, že jsem zamilovaný. Nutno říci, že jsem možná poprvé v životě nebyl ve své oblíbené pozici a neřídil svůj život.

Vždycky jsem byl vášnivý zapisovatel poznámek. Cokoli mi přijde na mysl, dostane se i do poznámek v mých denících, mobilu nebo všude tam, kde si můžu za pochodu zapsat, co se mi zrovna honí hlavou. Moje deníky ale nejsou plné zápisů typu „Milý deníčku“. Jsou naplněny věcmi, které mi pomáhají zvládnout den. Ale když čtu poznámky z té doby teď, vykreslují docela živý obrázek toho, s jakou bolestí jsem se potýkal. Když si pročítám zápisky z doby trvání toho vztahu, nejděsivější na nich není ta téměř hmatatelná úzkost, kterou jsem se snažil zahnat, ale „povzbudivé“ poznámky, které jsem si napsal, abych se přesvědčil, že mám zůstat.

Stačí si je v rychlosti projít a okamžitě narazím na svá milá a laskavá motivační hesla ve stylu: „Jestli to někdo dokáže, tak určitě já.“, „Je to zkouška ohněm. Jestli zvládnu tohle, tak už zvládnu všechno.“, „Nesnaž se chtít, aby byl život snazší. Pracuj na tom, abys byl silnější a odolnější. Tohle je obrovská příležitost pro osobní růst.“.

Když ta hesla slyšíte, možná by vás napadlo, že jsou to psychologické motivační hlášky z výcviku u speciálních jednotek amerického námořnictva Navy SEALs. Až na to, že jsem to psal o svém vztahu. Tak nešťastný jsem tehdy byl. Je mi smutno z toho, jak málo soucitu jsem tenkrát se sebou měl. I z toho, jak nebezpečné může být odhodlání a rozhodnutí snášet bolest, když je uplatním nesprávně – v tomto případě na mučednictví ve vztahu, kde nebyla naplňována většina mých klíčových potřeb.

Nebylo nijak těžké ty poznámky najít. Byly jich hromady a některé byly natolik ponižující, že je zde ani neuvádím. Jednu obzvláště smutnou hlášku jsem našel vmáčknutou mezi seznam pracovních povinností:

„To, co mě teď nejvíc ničí, jsou moje očekávání. Dřív jsem si toho vztahu vážil za to, jaký je, ale pak jsem od vděku přešel k očekávání.“

Na konec ještě uvedu mrazivé ospravedlnění svého tehdy už propracovaného masochismu: Můj problém nespočívá v tom, že mé potřeby nejsou naplňovány. Můj problém je, že mám potřeby. Stačí, když zase budu vděčný, že mám toho člověka, a nebudu od něj nic očekávat. Zapomeň na pocity bezpečí, jistoty a lásky. Máš štěstí, že takový vztah vůbec máš!

Po počáteční bolesti z nešťastné lásky začalo být naprosto zřejmé, že to pro mě není ten správný vztah. Když si ty poznámky čtu, ještě teď mi puká srdce nad tehdejším Matthewem. Nicméně jsem za ně vděčný. Slouží jako připomínka toho, do jak děsivé míry je možné vynakládat energii nesprávným směrem.

Až tady budu naznačovat, že máte přehodnotit chování, kvůli kterému se cítíte mizerně, nemyslete si, že se stavím na nějaký piedestal. Sám jsem do toho taky spadl. A taky si nevšímejte lidí kolem sebe, kteří obracejí oči v sloup nad tím, co děláte. Vsadil bych se, že nejspíš v životě taky udělali pár šílených hloupostí.

Pokud nás vlastní forma šílenství zavede na špatnou cestu – anebo děláme všechno správně, a přesto nás někdo jednoduše rozbije –, pomáhá, když máte domov, kam se můžete uchýlit: místo lásky, pravdy a obnovení sil. Když jsem na tom byl nejhůř, nejdříve jsem hledal útočiště u rodičů, bratrů, trenéra boxu a nejbližších přátel. Měl jsem štěstí, že jsem měl k dispozici kombinaci jejich zkušeností a moudrosti. Ale i když jsem měl v životě tyto milující postavy, které mi nabízely pozitivní přístup a řešení, pořád mi připadá, že tím nejúžasnějším protilékem na bolest je víc bolesti. Nemyslím tím svou bolest, ale bolest ostatních, tedy nutnost být v kontaktu s jinými lidmi, kteří si také procházejí něčím podobným.

V těch nejtemnějších okamžicích jsem měl vždycky své zvláštní místo, kde jsem takový kontakt nacházel. Místo, kde jsem se necítil tolik sám, ale připadal jsem si jako ta nejlepší verze svého já. Místo, kde všechny moje problémy zmizely. Bylo to na pódiu nebo během sezení, kdy jsem naslouchal jiným lidem. Vyslechl jsem si jejich trable, probral je s nimi a poté vymýšlel plán, jak vyřešit ten nejnaléhavější problém. Jakmile se dokázali trochu nadechnout a rozšířit svou pozornost, pomáhal jsem jim najít potřebnou sebedůvěru, přičemž téměř pokaždé stačilo připomenout, že tuto sebedůvěru už mají. Tato komunita pro mě vždy byla jedním z nejkrásnějších aspektů mé kariéry. Díky ní mi bylo velice příjemné vytvořit prostor i pro bolest ostatních.

Postavte mě na pódium na konferenci jaderných fyziků a začnu se potit. (Nejsou mezi vámi náhodou nějací jaderní fyzici se zlomeným srdcem? Pokud ano, můžu pomoct.) Ale postavte mě na pódium před dav trpících lidí a budu ve svém živlu.

Během posledního turné Love Life, než se všechno uzavřelo a dva roky se nemohla konat žádná osobní setkání, jsem stál na pódiu a došlo na otázky a odpovědi. Všiml jsem si, že v zadní části místnosti se hlásí nějaký muž. Aby bylo jasno, dříve byste na mých akcích nepotkali zástupy mužů. Když se tam nějaký objevil, dost vyčníval, obzvlášť pokud měl podobu drsného a podsaditého Texasana.

„Jak se jmenujete?“

„Roy,“ odpověděl.

Roy byl drsný hezoun a na první pohled nevypadal nijak zdrceně. Ale abyste se postavili a formulovali, co vás bolí, trápí nebo mate, to chce odvahu. A tak jsem se zeptal…

„Ahoj, Royi, jak se máte?“

„Dobře, Matthewe. Díky. Moje bejvalka o vás hodně mluvila, tak jsem vás přišel omrknout.“ To vyvolalo vlnu smíchu mezi diváky v celém sále a následoval spontánní potlesk. Roy se viditelně uvolnil.

„Tak děkuji, že jste přišel.“

„Jo, jasně. Líbí se mi všechno, co říkáte, ale jsem chlap.“ Znělo to velice přesvědčivě, Roy to poslední slovo navíc pronesl ještě o něco hlubším hlasem. „Tak by mě zajímalo, co si z toho můžu vzít z mužský perspektivy.“ Roy mluvil pomalu. Zdálo se, že to není nervozitou, ale spíš dojetím. „Jsem dost… rezervovanej. A nemůžu se zbavit toho lpění na svý bolesti, protože… jsme jen lidi. Ale mám problém.“ A pak spustil: „Moje bejvalka šla rychle dál a to bolí, chlape. Byli jsme spolu pět šest let, a když se z toho ten druhej rychle oklepe, máte pocit, že jste nebyli dost dobrý. Tak by mě zajímalo, jak můžu změnit svoji perspektivu a nechat to bejt? Protože to musím udělat. Musím to nechat plavat, jinak budu až do smrti nešťastnej.“

Když Roy dopověděl svou otázku, publikum mu začalo tleskat, oceňujíc jeho upřímnost. Následovalo dlouhé ticho, kdy jsem zvažoval, nakolik se ztotožňuji s tím, co Roy řekl. A to nejenom o bolesti zlomeného srdce, ale i o svém závratném údivu nad tím, jak bleskurychle vás dokáže opustit člověk, kterého nejste připravení nechat jít. To ticho přerušil hlas z jiného koutu místnosti: „Je tu dvacet žen, které vám ochotně dají své číslo!“ Všichni přítomní – včetně Roye – se zasmáli.

„Právě zažíváte neuvěřitelné trápení, Royi. Kdy se to stalo? Kdy šla dál?“

Roy odpověděl, že se to stalo nedávno, jen před pár měsíci.

„Takže to neskutečně bolí,“ řekl jsem. Část takové bolesti pochází z toho, že jsme stále ještě přesvědčeni o tom, že ten člověk pro nás musel být na nějaké úrovni tím pravým. A teď je ten náš „pravý“ s někým jiným. Ale tomu já nevěřím. Věřím tomu, že ten pravý člověk může být pravým jedině tehdy, pokud se dva lidé vyberou navzájem. Ať jste někoho milovali sebevíc a byl sebeúžasnější, pokud si vás nevybral, tak to nemůže skutečně být váš vysněný vztah.

„Truchlíte, protože si myslíte, že jste přišel o člověka, se kterým vám bylo souzeno být. Ale můžu vás ujistit, že tak to není. Pokud si vás ten druhý nevybere, není pro vás ten pravý. Můžete cítit zklamání, že ta žena nebyla pro vás tou pravou, ale nemůžete se trápit, jako by jí byla, protože ona nebyla ta pravá. Chvíli trvá, než se z toho zklamání vzpamatujete, ale je snazší vzpamatovat se ze zklamání než z myšlenky, že jste ztratil lásku svého života. Tu jste neztratil. Ta teprve přijde. Čeká na vás něco lepšího, to vám slibuju.“

Pokud byste vy sami měli problém oprostit se od lpění na někom, kdo si vás nevybral, dovolte mi, abych zopakoval, co jsem řekl Royovi:

Je v pořádku cítit zklamání z toho, když se ukáže, že někdo není ten pravý. Ale netruchlete nad jeho ztrátou, jako kdyby ten pravý byl. Pokud si vás nevybral, tak pro vás ten pravý není.

Když už jsme to téma nakousli, přál bych si, aby na konci této knihy byla vaše sebedůvěra na takové úrovni, že když si vás někdo nevybere, bude to pro vás ta nejvíc odrazující věc na světě. Problém je v tom (což může být vaše současná situace), že pokud vaše sebedůvěra právě není v nejlepší kondici a někdo si vás nevybere, sklouznete zpátky k zásadním pochybám o své hodnotě.

A tak jsem Royovi dál vysvětloval:

„Pak je tu prvek ega: ‚Vybrala si někoho jiného. Proč si nevybrala mě? Co má ten druhý člověk? Proč jsem jí nebyl dost dobrý?‘ Jedna z nejúžasnějších rad, které se mi kdy dostalo, byla: ‚Zabijte své ego.‘ Část vás musí umřít. Momentálně si procházíte peklem. Byla to hrůza. Někdo vám vyrval srdce z těla. To je peklo. Ale já chci tu verzi vás, která si projde peklem a vrátí se živá a něco si z toho odnese. Chci tu verzi Roye, která si tím neprojde? Ne, to je nuda. Takový Roy mě nezajímá. Já chci ošlehaného Roye, zjizveného Roye. Silnější jsme díky tomu, co se nám v životě pokazí, a ne díky tomu, co probíhá dobře. To všechno, čím si procházíte, je jako příprava skvělého dušeného jídla – dodává to chuť. Udělá to z vás celistvějšího a soucitnějšího člověka. Budete díky tomu laskavější a empatičtější vůči ostatním. Umožní vám to vnést do vašeho příštího vztahu víc. A udělá to z vás opravdu silného člověka. Když si tím projdete, čeho se ještě můžete bát? Už jste umřel! Už vás nemůže nic vyděsit!“

Určitě vám neuniklo, že vzhledem k tomu, že jsem si tím sám prošel, jsem na Royovo trápení nereagoval tak, že bych mu nabídl své tři tipy, jak to překonat. Roy měl štěstí, že se do toho ten večer obul ostřílenější a skromnější Matthew. Moje hodnota pro všechny v tom sále a pro všechno v mém životě se rozrostla skrze mou bolest (a doufám, že totéž zažije i Roy). Stal jsem se lepším partnerem pro své publikum, stejně jako se Roy nyní mohl stát lepším partnerem pro ženu, která na něj teprve čeká.

Skutečný vztah vyžaduje odvahu na obou stranách. Žádá po nás, abychom byli natolik zranitelní, že si dovolíme být viděni. Vyžaduje zvědavost a vhled, abychom dokázali celistvě vnímat, jaký ten druhý člověk je, a skutečně ho vidět. Přijmout jeho verzi ve světle reflektorů i jeho skryté zákulisní nedostatky. Pohlížet na jeho nejhorší části s přijetím a velkorysostí, a ne s opovržením. A mít dost víry a síly, abychom věřili, že on projeví stejnou benevolenci vůči našim temnějším stránkám. Ale především to od těch dvou lidí vyžaduje, aby měli vizi toho, kam se má jejich vztah vyvíjet, a denně na tom pracovali. Výjimečné vztahy se nenacházejí. Výjimečné vztahy se budují.

Na následujících stránkách se s vámi podělím o lekce a příběhy, které změnily život nejenom mně, ale i milionům lidí, kteří sledují mou práci. Jejich důvěru se snažím zasloužit si tím, jak se projevuji na veřejnosti i v soukromí každý den svého života.

Co jsou ty miliony lidí zač? Před patnácti lety jsem možná začínal natáčením videí pro heterosexuální ženy, které doteď tvoří větší část mého publika, ale v současnosti už je mé publikum různorodější. Je v něm mnohem víc Royů a přibyli lidé z komunity LGBTQ+, kterým jsem také dokázal pomoct. Láska je univerzální a proudí všemi směry. Rady, které nabízím, vycházejí z lidské podstaty. Jsem jim všem vděčný za to, že nehleděli na omezený výběr zájmen použitých v úvodu mých videí. Řada lidí proto mohla mít pocit, že to poselství není určené jim. V této knize jsem se snažil tyto bariéry odstranit a používat inkluzivnější jazyk. Nehledě na gender a sexuální preference lidí uvedených v této knize jsme všichni schopni dělat stejné přešlapy. Proto věřím, že se bez ohledu na to, kdo jste, dokážete někde na těchto stránkách najít. A doufám, že se díky tomu budete cítit vidění bez ohledu na to, jak se identifikujete nebo koho a jak milujete.

Sám se pořád snažím zlepšovat v konceptech, které jsem se pokusil popsat v této knize, ale už mi to jde mnohem lépe než kdysi. Všichni se v některé fázi milostného života ocitneme v situaci, kdy potřebujeme radu. Téma randění a vztahů jsem vždy považoval za úžasnou cestu dovnitř. Můžete proniknout ke svým démonům, nejistotám, traumatům, nadějím, snům a způsobům, jakými děláte přešlapy i v jiných sférách života.

Ze zkušenosti vím, že nejde mluvit o lásce, aniž by se mluvilo o životě. Nemůžete mít skvělý vztah k lásce, když nemáte skvělý vztah k životu samému. Chcete-li mít výjimečný milostný život, musíte také pěstovat lásku k životu. Ať už vám jde o život či o lásku, vyzývám vás, abyste na následujících stránkách objevili nástroje, které budete potřebovat k obojímu.

1

BÝT SINGLE JE TĚŽKÉ

Rady ohledně randění jsem lidem začal dávat před více než patnácti lety, a to většinou malým skupinkám mužů. Hrstka žen si všimla, že moje rady pomohly, a tak žádala o vlastní sezení. Když ženy začaly převažovat nad muži, občas jsem měl záchvaty výčitek svědomí: Za koho se mám, že rozdávám rady o tom, co by měly ženy dělat nebo cítit? Co vůbec vím o tom, jaké to je být ženou? Ale tyto záchvaty téměř pokaždé přicházely v rámci zpětného ohlédnutí po sezení, kdy jsem měl možnost si to všechno přehrát v hlavě. Když jsem si své akce začal nahrávat, mohl jsem si dokola pouštět audio záznam nebo video. Nikdy se mi to nestalo přímo na pódiu, když mi nějaká žena vyprávěla o krizi ve svém životě a čekala, že jí nabídnu úlevu, vhled nebo nějakou strategii. V té chvíli mohu věřit jen své zkušenosti, zatímco se snažím předat všechno, co jsem se naučil z předchozího zodpovídání podobných dotazů. V podobných situacích jsem strávil doslova tisíce hodin. Nezáleží na tom, o koho jde, z jakých pochází podmínek nebo jak se identifikuje… správná odpověď je ta, která lidem pomůže z momentálních potíží a ideálně je nasměruje k nějaké dlouhodobé strategii. Tato kniha je plná odpovědí, k nimž se neustále vracím. Před fádním pozitivním myšlením dávám přednost praktickým radám. Chci, aby lidé vyrazili do světa s vědomím, že existují reálné kroky, které mohou podniknout – věci, které mohou dělat, a věci, které by měli přestat dělat.

Jedna drobnost, která mi umožnila malinko pochopit, jakému neustálému tlaku svých rodin a vdaných kamarádek jsou vystaveny nezadané ženy – a někdy musejí mít pocit, že se to na ně valí ze všech stran –, je tlak, kterému jsem byl vystaven jako muž přednášející o randění a vztazích. Když se mě nějaký novinář nebo někdo z publika zeptal, jestli jsem nezadaný, pokaždé jsem pocítil směsici znuděnosti z toho, že se mě na to ptají už po tisící, a frustrace nad absurdností té otázky. Kdybych odpověděl, že jsem ve vztahu, řekli by: „Aha, to je skvělé.“ a přešli by to. Kdybych řekl, že jsem sám, odpověděli by: „Jak to? Vždyť jste přece expert na vztahy, ne?“.
Smím přiznat, že se mě to dotýkalo? Sice ne pokaždé, ale když jsem na tu otázku musel odpovědět snad po dvacáté, přimělo mě to o sobě pochybovat, takže jsem nedokázal nechat tuto část svého života vyvíjet se přirozeně. Zjistil jsem, že se vracím do situace, před kterou jsem tolik varoval: Tak moc jsem na sebe tlačil, abych poznal někoho výjimečného, že jsem musel neustále odolávat pokušení dělat špatná rozhodnutí. A to jen proto, že jsem si chtěl odškrtnout, že jsem ve vztahu, což vůbec nebylo důležité, jak jsem si musel připomínat.
Rád bych tu otázku zodpověděl jednou provždy. Tak zaprvé nejsem expert na vztahy. Pro mě není podstatné, aby byli lidé ve vztahu. Podstatné je, aby byli spokojení s tím, v jaké situaci se momentálně nacházejí. Nikdy jsem nekázal, že všichni lidé by měli mít vztah; jenom jsem jim pomohl ho najít, pokud si to přáli. A zadruhé si nemyslím, že by mi fakt, že jsem ve vztahu, přidával na věrohodnosti. Shodou okolností jsem se během psaní této kapitoly zasnoubil, což je pro mě radostná událost, ale ta nálepka samotná by neměla být nějakým vyznamenáním. Být ve vztahu neznamená samo o sobě úspěch, pro mě ani pro nikoho jiného. Koučoval jsem řadu lidí, kteří se hrdě považovali za úspěšnější, když z daného vztahu odešli. A všichni známe přinejmenším jeden pár, který na veřejnosti po všech stránkách působí jako blažené spojení, ale v zákulisí je na pokraji rozpadu.
Zkusím vám to vyložit co nejupřímněji:

•Pokud díky mé práci najdete lásku, budu rád.

•Pokud se díky mé práci rozejdete s někým, s kým byste neměli být, a budete zase svobodní, budu stejně tak rád.

•A pokud se po přečtení této knihy rozhodnete, že nijak nespěcháte, abyste byli ve vztahu, protože si užíváte život a to, kým jste, a nesnažíte se vyplnit prázdné místo někým, díky komu se budete cítit dost dobří, tak je to výhra v loterii.

Nic z toho ale neusnadňuje život nezadaným lidem. I když ze sebe setřeseme vnější tlak na to, abychom si někoho našli, pořád se musíme vypořádat se svými vlastními pocity ohledně potřeby milostného pouta. Za patnáct let koučování jsem pracoval s nespočtem žen, které měly pocit, že jejich seznamování nikam nevede. Odmítnutí a zlomené srdce vedou k rozčarování a beznaději, až člověk začne mít pocit, že ten prastarý ideál, že každý má někde svou druhou polovičku, platí pro všechny ostatní, jen ne pro něj. Přijde vám, že seznamování nemá smysl, když to mezi vám nezajiskří, anebo zajiskří, ale pak se na vás ten člověk vykašle nebo chce jiné věci než vy. Říkáte si: „Možná bych se měl/a smířit s faktem, že si nikdy nikoho nenajdu.“ Nakonec se všichni, s kým jste trávili čas, s někým spárují a zmizí vám ze života. A tak vaše zklamání přeroste v přesvědčení: Jelikož jsem jediný/á, kdo je pořád sám/sama, musí se mnou být něco špatně.

Tyto myšlenky jsou s každým dalším nezdařeným pokusem o milostné pouto naléhavější a naléhavější. I když se snažíme zůstat pozitivní, nosíme si hluboko uvnitř neustálý strach, že se možná svět příliš změnil. Možná už skutečné vztahy ani nejsou. Anebo ještě fatálněji, možná nejsou pro mě.

Nevyjde-li vztah, do něhož jsme investovali měsíce nebo roky, a my se ocitneme zpátky na začátku, můžeme se cítit deprimovaní. Zjevně neexistuje žádné konto, kam by se ukládalo bohatství našeho milostného života. Jakmile nás někdo opustí, musíme začít úplně od začátku s někým novým, takže vztahové hodiny se vynulují. Ale naše životy ani naše těla nemají žádný knoflík, kterým by se resetovaly. Těm se neustále krátí čas. Kdyby náš milostný život byl jako stolní hra, nebyly by to Monopoly se svým stálým množstvím domů a hotelů. Byly by to spíš Skluzavky a žebříky. Každý nový vztah je žebřík, po kterém se musí vyšplhat, a každý rozchod je skluzavka, po níž sklouzneme zpátky do té stejné osamělosti, v jaké jsme byli předtím. Ale to nemusí být nutně špatné. Můžeme začít znovu!

Když máme pocit, že všichni naši přátelé jsou zadaní a my jsme v tom zůstali sami, stojí za to si připomenout, že každý z nás se může kdykoli ocitnout zpátky v nezadaném stavu. I dlouholeté páry se rozcházejí. Je to pro ně těžší po dvaceti letech manželství či partnerství než pro někoho, kdo je po šestém (nebo šestnáctém) rozchodu? Na to neexistuje jen jedna odpověď. Někteří lidé se po rozchodu vynoří s pocitem úspěchu a klidu ze své nově nalezené nezávislosti, zatímco jiní se cítí totálně opuštění bez jakékoli formy útěchy, přátel či jistoty, které měli v životě, jenž právě skončil.

Ať už se nacházíme v kterékoli formě nezadanosti – jsme randící, odkopnutí, rozvedení nebo vztahy odmítáme –, všichni musíme čelit emocím, které se k ní vážou. Ve srovnání s traumatem z rozchodu nebo apokalypsou rozvodu nám mohou každodenní výzvy a stres života nezadaného člověka připadat bezútěšně neuchopitelné. Jak se máme vypořádat s problémem, když tím problémem je prázdnota v jádru našeho života? Přesto může bolet, že nikoho nemáme, a jakmile se ty bolístky začnou hromadit, přeroste to v chronický stav. Některé dny, když máme hodně práce a cítíme se sebejistí, nebo alespoň spokojeně zaměstnaní svým životem, je ten stres zvladatelný. Jiné dny nám to může přijít jako nekonečná bitva s nepřítelem, kterého vidíme jen my. Někdy nás bolest z toho, že jsme sami, zasáhne v ty nejlepší dny, kdy jsme unesení z nějakého vrcholného zážitku. Právě výjimečná kvalita takového okamžiku štěstí nám připomene, že ho nemáme s kým sdílet. Děláme něco, co nás nabíjí, ale nemáme vedle sebe nikoho, komu bychom o tom mohli říct, ani nikoho, s kým bychom to mohli beze slov vstřebat.

Někteří lidé tuto absenci pociťují jako skutečnou ztrátu, jako by každý rok, kdy jsou sami, byl dalším ztraceným rokem, jejž mohli prožít s člověkem, kterého stále ještě nepotkali. Myšlenka konkrétního osudového partnera se nebezpečně podobá něčemu, co vyvrátíme v následující kapitole. Ale pocit ztráty je také realitou života.

Britský spisovatel Christopher Hitchens prohlásil: „Melancholie pokročilého věku spočívá v uvědomění si, že si nemůžeme najít staré přátele.“ To platí i ve vztazích: Nemůžeme se vrátit v čase a vzít si lásku ze střední školy, kterou jsme nikdy neměli. A to někteří lidé, obzvláště tací, kteří se porovnávají se svými vdanými a ženatými přáteli, pociťují obzvláště silně. Když jsou nějaký váš starý známý nebo známá se svým partnerem deset let, je snadné se s nimi porovnávat ze své současné nezadané pozice a říct: I kdybych teď někoho potkal/a, nebudu s ní/m mít tu desetiletou historii.

Podle mě ale není nutné si zoufat. Čím jsme starší a naladěnější na to, co nás baví a k jakému typu lidí tíhneme, tím rychleji se se svým protějškem sblížíme a ten čas doženeme. Nechci tím říct, že máte začít projíždět seznam varovných znamení z předchozích katastrofických vztahů, ale určitě je ani neignorujte. Ale později v životě můžete potkat lidi, s nimiž dojde k okamžitému spojení duší. Obvykle bývám na podobné výrazy alergický, ale vlastně to není žádná velká záhada. Všichni jsme si něčím prošli a dostali od života lekce z pokory. A díky těmto zkušenostem dokážeme lépe rozpoznat a ocenit citlivá místa toho druhého.

Ať už bydlíme míle od svého rodiště, nebo za rohem od místa, kde jsme vyrostli, vyrážíme do světa v naději, že se změníme a nebudeme stejní, jako když jsme odcházeli. A v určité fázi narazíme na lidi, kteří nám tuto skutečnost připomenou. Přestože pocházejí z úplně jiného prostředí, mohou mít stejné potřeby jako my. Často nás definují věci, po nichž toužíme, to, co nás žene vpřed, a všechno, co jsme odhodlaní dokázat. Na druhou stranu nás utvářejí i věci, které odmítáme – všechno, čemu říkáme „ne“, abychom se dostali tam, kam chceme. Člověk si musí mnohé zažít, aby zjistil, které věci nedokáže tolerovat. Čím víc tyto věci ze svého života eliminujeme, tím víc se vzdalujeme od člověka, kterým jsme bývali dřív, a od rozhodnutí, která jsme činívali. Pak se před námi zjeví člověk, který dospěl do stejné fáze, a my na tom druhém poznáme, jak dalekou cestu od domova urazil. To není žádné kouzlo. Anebo pokud ano, takové kouzlo jsme v devatenácti znát nemohli.

BÝT SINGLE JE TĚŽKÉ: Můžete to pociťovat jako bolest, která nechce odeznít. Jedním z nejzásadnějších cílů této knihy je nabídnout nástroje, které vám pomůžou vnést do milostného života víc příležitostí. Dalším základním kamenem je pomoct lidem žít v přítomné chvíli, užívat si krásu života, jaký vedou, a současně zůstat otevření vůči příležitostem. I když to může být ošemetné. Někdy se „být otevření příležitostem“ může zvrhnout v „čekat a doufat“ nebo „čekat s pocitem, že zbytek mého života za nic nestojí, dokud se konečně nestane ta jedna věc, která se momentálně neděje (a možná se nikdy nestane)“.

V oné slavné řecké báji Pandora nedokázala odolat a otevřela skříňku, kterou měla zakázáno otevřít. Jakmile ji otevřela – jak by mohla odolat? –, zjistila, že ta skříňka je plná různých neznámých nemocí a neřestí, které vylétly ven, aby navěky sužovaly lidstvo. Pandora si rychle uvědomila svůj omyl – budeme na chvíli ignorovat fakt, že tato báje, podobně jako příběh o Evě, působí jen jako záminka, jak všechno špatné na světě svalit na ženu se zdravou zvídavostí – a rychle skříňku zavřela. Stihla to dřív, než z ní unikla i naděje. To je pozoruhodný detail. Možná si říkáte, co je na naději špatné? Jak by mohla být stejně zničující a zhoubná jako nemoc?

Léta jsem se potýkal s chronickou bolestí. Moje diagnóza zněla tinnitus, šelest v uších, ale v mnoha případech – spíš ve většině z nich – to bylo hučení doprovázené všemi možnými ochromujícími zdravotními potížemi: bolestí, motáním hlavy a pulzováním v hlavě a uchu. Několik let jsem byl posedlý vyřešením tohoto zdravotního problému. Šeredně se mýlíte, pokud si myslíte, že jsem nežil v naději. Honil jsem se v podstatě za všemi existujícími druhy léčby, a jelikož žiju v Kalifornii, tak jich byly k dispozici hromady. Byl jsem u chiropraktika, který mi lámal krk a páteř, až jsem měl pocit, že mi oddělí hlavu od těla. Dal jsem se i na jakousi „zvukovou léčivou lázeň“, kdy jsem seděl v místnosti, zatímco mi jeden člověk předváděl „koncert pro jednoho“ na mísy a druhý hrál na didgeridoo „do mého srdce“, jak to popsal. Šel jsem k expertovi na migrény, jenž mi předepsal trojici léků, které jsem si musel každý měsíc píchat. Chodil jsem od jednoho ORL lékaře k druhému. Jeden z nich mi řekl, ať vynechám „kávu, alkohol, cukr, sůl a kořeněná jídla“, zatímco jiný mi zase sdělil, že další fází jsou antidepresiva. Měl jsem pocit, že na těch antidepresivech vážně skončím, pokud se budu muset vzdát všech zmíněných věcí.

Zkoušel jsem jógu. Každé ráno jsem pil celerovou šťávu. Šel jsem k zubaři a nechal si udělat chrániče zubů za šest set dolarů. Byl jsem u akupunkturisty, který mi masíroval vnitřní ucho a čelist, což obnášelo zasouvání prstů současně do mých úst a uší a masírování celé této oblasti zevnitř. Byl jsem u čínského akupunkturisty, který mi předepsal složitou bylinnou čajovou směs v sáčcích, která naprosto odporně páchla a chutnala jako bahno smíchané s horkou vodou. Vydržel jsem to pít měsíc, což byla v podstatě definice vítězství naděje nad zkušeností.

Letěl jsem do Mnichova, uprostřed pandemie, kvůli ošetření, které zahrnovalo odebrání několika kbelíků krve (mně to tak alespoň připadalo), kterou pak dali do odstředivky, aby z ní separovali protizánětlivé proteiny. Výsledné sérum mi poté vpichovali do čelisti, zátylku a ramenou, dvacetkrát denně, čtyři dny po sobě. Bylo to těsně před Vánoci, kdy jsem si nejvíc přál být se svou rodinou. Místo toho jsem byl jedním z mála hostů v obřím hotelu. Každý z nás tam byl s určitým problémem a bloumali jsme tím prázdným mauzoleem německého hotelu jako duchové. Utratil jsem nehoráznou sumu za to, abych se cítil osaměle a bídně, a jediným výsledkem byla doživotní tolerance jehel.

Dalo by se říct, že mě naděje sužovala celá léta. Jakmile jsem se doslechl o nějakém novém léku, žil jsem v očekávání. Zaplavil mě pocit úlevy ze zjištění, že řešení je na dosah a že ta nová léčba mi konečně pomůže. Moje nervová soustava se zklidnila, protože jsem nežil v režimu očekávání katastrofy. Uměl jsem si představit – už jsem to skoro cítil –, že se toho problému zbavím. Dokonce už jsem i přesně věděl, kdy se to stane: konkrétně v den, kdy zahájím tu novou léčbu. Tu zázračnou léčbu jsem svým přátelům líčil se vzrušením, které hraničilo s nadšením. I když jsem stále cítil bolest, pouhá myšlenka, že by mohla přijít úleva, něco dělala s mým mozkem. Tím vším se snažím říct, že chápu ten emoční stav, kdy člověk, který nemá dlouhodobý vztah, začne přátelům nadšeně vyprávět o nové schůzce, která vypadala velice zajímavě. Naprosto to chápu. Začne si pohrávat s myšlenkou, že ta depresivní trajektorie, po níž se pohyboval snad celou věčnost, by konečně mohla skončit.

Napadla mě spojitost s chronickou bolestí, protože vědci objevili, že chronická bolest nám přenastaví mozek – vlivem neustávající bolesti se odblokují receptory bolesti, takže jsou super citlivé a aktivují se rychleji, než je tomu u lidí bez vleklých bolestí. To znamená, že pak už nestačí léčit jen bolest, ale musíte přeprogramovat i mozek. Ale i když už jsem byl v tomto stadiu, existoval pro mě jakýsi malý únikový východ: Každý den těsně po probuzení, než jsem se úplně probral ze sna a vzpomněl si, kdo vlastně jsem, přišla chvíle, kdy jsem na chvíli pocítil, jaké to je, když mě nic nebolí.

Všichni, kdo hodně cestují, to znají: Někde se probudíte a říkáte si, kde to jsem? V Austinu? V Singapuru? Je to letištní hotel Hyatt, nebo dům mého přítele? A podobný pocit znají všichni, kdo někdy měli zlomené srdce: V tom krátkém okamžiku po probuzení se vám dostane několika sekund bez útrap, než vám to všechno dojde a vy si uvědomíte, jak se cítíte. Je to dočasná úleva, než se vám zjeví hlavní téma dne, stejné jako včera, že máte zlomené srdce. Jakmile si to uvědomíte, řeknete si: „Fajn, jsem připravený/á na dnešní den. Už si vzpomínám, jak zdrceně se cítím.“

Tyto krátké okamžiky úlevy se mohou opakovat i během dne. Byl jsem spokojeně zabraný do nějaké činnosti, když se mě někdo blízký zeptal: „Co dnes dělá tvoje hlava?“ A já musel připustit: „Máš pravdu, není to nic moc. Ale pár minut před tím, než ses mě zeptal, to vlastně nebylo tak hrozné.“ Všichni, kdo mi pořád opakovali, že to určitě přejde, mi vůbec nepomáhali, protože ta hlodající naděje mě vytrhávala z mého života. Jelikož jsem čekal na den, kdy bude všechno lepší, nedokázal jsem si užívat život, který jsem měl. Koledoval jsem si o zklamání pokaždé, když se to nezlepšilo.

Nakonec jsem se naučil změnit svůj přístup k bolesti, která byla každý den jiná. To mě zaujalo, a proto jsem začal sledovat, co jiného se děje během dne, kdy je moje bolest sedmička nebo osmička, oproti dnům, kdy to byla čtyřka nebo pětka. Věřte mi, že když se s bolestí potýkáte dennodenně, ten rozdíl dvou stupňů znamená opravdu hodně. Takové výpočty pomáhají i se strastmi svobodného života: Můžeme v sobě pěstovat zvídavost vůči zážitkům, které se o pár stupňů liší od těch, které míváme obvykle. Je to jako s tím momentem probuzení: Čím déle jsem v sobě udržel zvídavost, tím déle trvalo, než se opět ozvala moje bolest.

Tento druh zvídavosti, o kterém tady budeme mluvit, vám umožní zaujmout pozici společenského experimentátora ve vlastním životě. Řekněme, že normálně začnete panikařit, když vám někdo, s kým jste zrovna začali chodit, neodepíše tak rychle jako ze začátku. A vy si začnete myslet, že budou raněny vaše city, protože toho člověka máte rádi víc než on vás. Možná to povede k tomu, že se během příštího setkání budete chovat chladně nebo použijete agresivní tón. Ale když vyzkoušíte jinou reakci a přiznáte se mu, že vás to trochu mrzelo, protože jste rádi, když vám píše, pak možná tato zranitelnost a upřímnost, které nejsou součástí vaší obvyklé praxe, mohou přinést lepší výsledek.

Anebo taky ne, ale i to je v pořádku, protože tu nejde o výsledek. Začínáte zkoumat šíři reakcí, které jsou možné, jakmile nepatrně přehodíte výhybku. Někdy jsme tak zajetí ve vlastních kolejích, že nechápeme, jak široké je ve skutečnosti spektrum možných prožitků. Když si však dovolíme otestovat jiný způsob myšlení, je to jako uniknout z vězení. Touto cestou vám zvídavost pomáhá zbavit se strachu. A díky tomu vezmete věcem, kterých se bojíte, moc, kterou nad vámi mají. Tento přístup – přetvoření vlastního života v sociální experiment – může přinést výsledky, jaké byste nikdy nečekali. A i když rozdíl ve výsledcích bude jen nepatrný – jako rozdíl mezi sedmičkou a pětkou na stupnici bolesti –, pořád to představuje páku, kterou můžete použít k přetvoření svého života. Zvenčí se ten miniaturní posun v chování může zdát zanedbatelný, ale při pohledu zevnitř vám může připadat ohromující. Nejde o to, že jste vyvolali malinko odlišnou reakci. Jde o to, že ta jiná reakce je možná, a to díky vašemu zapojení a zvídavosti. A to vám může přinést obrovskou úlevu. Je to znamení, že začínáte přenastavovat svůj mozek.

2

JAK VYPRÁVĚT MILOSTNÉ PŘÍBĚHY

Jedna moje známá nedávno ukončila vztah. Od začátku toho vztahu dělala narážky na to, že se chce vdát. Po čase to posunula dál azačala to říkat bez obalu. Nabídka ksňatku přesto stále nepřicházela. Když spolu chodili už sedm let, vyrazili na romantickou dovolenou do mexického letoviska Cabo San Lucas. Aco udělal její přítel vtak dokonalém prostředí pro žádost oruku? Celé dva týdny spokojeně šnorchloval aslunil se. Ato rozhodlo. Rozešla se sním. Po sedmi letech.

Už po měsíci své přátele překvapila tím, že znovu začala sněkým chodit. To ale rychle skončilo. Vnásledujících měsících si tu scénu přehrála ještě několikrát: Během pár týdnů poznala někoho nového, téměř vzápětí si na něj začala stěžovat svým přátelům anakonec se sním rozešla. Její chování bylo matoucí nejen proto, jak hladce přecházela zjednoho vztahu do druhého, ale iztoho důvodu, že její partneři byli naprosto odlišní. Vjejím výběru nešlo ožádný konkrétní typ ani žádný vzorec. Byli to prostě jen muži, snimiž vztah dlouho nevydržel. Přesto měli všichni něco společného– poskytli jí nový milostný příběh, který mohla vyprávět. Byla to velice úspěšná žena na klíčové pozici vbankovnictví vNew Yorku, ale jako její kamarád jsem si připadal, jako bych zprvní řady sledoval nějaký film sKate Hudson nebo Drew Barrymore.

Každý muž jí poskytl vzrušující hvězdnou roli ve zbrusu novém milostném příběhu, který mohla vyprávět přátelům isama sobě. Aikdyž se to nakonec zvrhlo spíš vtragikomedii, tyto příběhy jí dávaly pocit, že je vcentru dění, ane vroli pouhého přihlížejícího. Ikdyž takové příběhy nedopadnou podle plánu, mohou nám dodávat pocit, že nejsme na světě sami. Když jsme úplně na dně, jakýkoli příběh nám může připadat lepší než žádný příběh.

Ale vtom vyprávění pikantních nových historek se skrývala bolestnější pravda– navenek její přátelé možná tohle chování považovali za nutkání být hlavní hrdinkou iproducentkou vlastních romantických příběhů, jenomže za tím vším stál hrozivý pocit beznaděje. Poté co ji tolik let ostatní vnímali jako tu, která se pravděpodobně jako první znich šťastně vdá, se najednou ocitla vpozadí, zatímco její kamarádky ji jedna po druhé předbíhaly anavazovalyúspěšné vztahy. Její hledání náhrady za každou cenu podtrhuje jeden znejvětších paradoxů milostných příběhů: Někdy je tím nejdůležitějším krokem knalezení vlastního milostného příběhu schopnost být šťastní, ikdyž nejste ve vztahu. Ale tento krok ji děsil.

VMILOSTNÝCH PŘÍBĚZÍCH, které je zábavnější vyprávět pro to, jak jsou zveličené, dramatické nebo neuvěřitelné, se však skrývá nebezpečí. Připomíná mi to song „Somewhere Down the Road“ Barryho Manilowa. Na začátku písně máte pocit, že Barry dělá všechny ty dospělé věci, které se dělají, když vztah končí. Asnaží se ten rozchod vykreslit tak, aby se všichni cítili lépe. Mluví ošpatném načasování ao tom, jak ji její sny odvádějí pryč, skoro nám připadá jako rozumný dospělý. Ale když přijde refrén, kdy píseň nabírá grády, představuje si, jak se jejich cesty jednou zase zkříží. Ana celé kolo zpívá, jak jí určitě jednou dojde, že patří ksobě.

Přestože by bylo divné dostat takovou zprávu od bývalého partnera, kdykoli tu píseň slyším, což bývá obvykle vnějaké čekárně, starý dobrý Barry ve mně pokaždé probudí mou romantickou stránku. Jde oto, jakým způsobem ten příběh vypráví. Kdo občas nepotlačí svou racionální stránku ve prospěch dobrého milostného příběhu? Co já se nabrečel uTitaniku ipřes zřejmý fakt, že Rose ve svých zhruba sto letech nedokáže zapomenout na chlápka, se kterým strávila čtyři dny, když jí bylo sedmnáct.

Nikdy nechci ztratit kontakt stou částí své osobnosti, již dokážou dojmout dramatické příběhy, které mě chytí za srdce. Ale pokud ztéto své části udělám nejvyššího velitele svých životních rozhodnutí, jsem vháji. Musíme rozlišovat mezi sentimentálními pocity, které vnás vzbuzuje milostná píseň nebo srdceryvný film, astrohou realitou našeho skutečného života. To je adaptace, která je zásadní pro naše štěstí, ale především pro naše přežití.

Pokud chceme začít znovu žít, musíme někdy upustit od příběhu, který vyprávíme (nebo způsobu, jakým ho vyprávíme) sami sobě ivšem ostatním. Není to snadná věc. Mnozí znás znají ten povědomý nával lítosti roky po rozchodu nad vztahem, oněmž víme, že skončil zdobrých důvodů. Nedej bože, aby se tyto chvilkové fantazie zhmotnily ajá se dal zase dohromady se svou dívkou ze střední školy na nějaké sjezdovce ve Švýcarsku nebo při pozorování velryb vPatagonii. Je důležité, abychom ty pocity vyvážili silnou dávkou reality. Chceme-li se vzdát nějakého starého milostného příběhu, musíme začít přenastavením svých životních hodnot. Ktomu je zapotřebí si zvolit, jak vypadá milostný příběh, který stojí za to si ponechat. Jedině pak si můžeme začít vyprávět jiné azdravější příběhy.

Může se přesto stát, že ten, kdo nám unikl– nebo vpřípadě Jacka aRose ten, kdo umrzl autonul vseverním Atlantiku –, jednou opravdu bude „tím pravým“? Je možné, aby člověk, snímž jsme kdysi zažili úžasné napojení, byl pro nás tím pravým životním partnerem? Kdyby tomu tak opravdu bylo, MDMA by bylo nejcennější látkou, která je kmání, díky všeobjímajícímu pocitu lásky, který dokáže na pár hodin navodit. Ale to je jen prožitek. Není to vztah, což je ze své podstaty něco trvalého. Předlohu pro hodnotný vztah nenajdete vkrátkém spojení, které vyvolá nával extrémních emocí apak zmizí. Bylo by absurdní, kdybyste se druhý den probrali asdělili svým přátelům, že člověk, kterého jste poznali pod vlivem MDMA, je váš osudový partner. Ale velmi často chceme vyprávět právě takový milostný příběh.

Proto se nabízí otázka: Kde máme hledat člověka, který je hoden našeho času anaší emoční energie?

Limity metody upuštěného kapesníčku

Ve své první knize jsem se snažil vyřešit problém, na který jsem opakovaně narážel: ženy randící smuži, z nichž nebyly nadšené, smuži, kteří se knim chovali hrozně, smuži, kteří splňovali všechna možná kritéria špatných partnerů, nebo ženy snulovým milostným životem. Chtěl jsem, aby měly větší výběr. Lepší výběr. Jelikož tolik žen mělo problém najít skvělého chlapa akončilo ve vztahu sněkým příšerným, myslel jsem si, že se ten problém dá napravit, když jim pomůžu vytvořit víc příležitostí se skvělými chlapy.

ON: Madam, myslím, že vám něco upadlo.

ONA (spíš pro sebe než kněmu): Božínku, opravdu?

Azničehonic se objevila příležitost ke konverzaci, oníž se muž domníval, že ji vytvořil sám. My samozřejmě víme, že nevytvořil, jelikož tím, kdo ji vytvořil, byla žena, která upustila kapesníček.

Vté chvíli jsem se do toho vložil: „Na konci téhle své promluvy vám zřejmě řeknu, že byste toho muže měla opustit.“

„Aha, velmi dobře. Jak dlouho jste byli spolu?“

Zámek