Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Mgr. Simona Dobešová Cakirpaloglu, Ph.D.
prof. PhDr. Panajotis Cakirpaloglu, DrSc.

SOCIÁLNÍ VLIV A RIZIKOVÉ CHOVÁNÍ ADOLESCENTŮ

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 9 994. publikaci

Recenzovali:
doc. PhDr. Michal Čerešník, PhD.
prof. PhDr. Karel Paulík, CSc.

Realizace obálky Antonín Plicka
Sazba a zlom Jan Šístek
Formát ePub Jan Šístek
Odpovědná redaktorka Andrea Černá
Redakce a korektury Lenka Šimůnková
Počet stran 208
První vydání, Praha 2025

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2025

ISBN 978-80-271-7904-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-7903-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3391-8 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Cakirpaloglu, Simona, 1979-

Sociální vliv a rizikové chování adolescentů / Simona Dobešová Cakirpaloglu, Panajotis Cakirpaloglu. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2025. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)

Obsahuje bibliografii a rejstříky

ISBN 978-80-271-7904-6 (online ; ePub)

* 316.346.32-053.67 * 316.662 * 316.35 * 316.473 * 316.754 * 316.624 * 316.6:001.891 * (437.3) * (048.8) * (0.034.2:08)

– adolescenti

– společenské postavení

– sociální skupiny

– sociální vnímání

– sociální normy

– rizikové chování

– sociálněpsychologický výzkum -- Česko

– monografie

– elektronické knihy

316.4/.7 - Sociální interakce. Sociální komunikace [18]

Úvod

V moderním světě mají sociální interakce a vztahy zásadní vliv na utváření lidského chování. Každodenní interakce – od rodinných vazeb přes přátelské a pracovní vztahy až po širší sociální struktury – utvářejí naše myšlení, cítění a jednání. Sociální vliv je jedním z nejsilnějších faktorů, které formují osobnost a jednání každého člověka. Tento proces, při němž jednotlivci mění své chování, přesvědčení nebo postoje v reakci na interakci s ostatními, je obzvláště důležitý při utváření rizikového chování, které může mít závažné důsledky nejen pro jednotlivce, ale i pro celou společnost.

Rizikové chování, které zahrnuje činnosti, jako je zneužívání návykových látek, nebezpečné řízení motorových vozidel nebo rizikové sexuální praktiky, představuje hrozbu pro zdraví a bezpečnost. Pochopení toho, jak sociální vliv přispívá k rozvoji a udržení tohoto problémového chování, je zásadní pro vypracování účinných preventivních a intervenčních strategií.

Kniha Sociální vliv a rizikové chování adolescentů zkoumá právě tento vztah mezi sociálním vlivem a rizikovým chováním dospívajících. V teoretické části, rozdělené do šesti kapitol, se autoři zaměřují na psychologické a sociálněpsychologické poznatky o struktuře a dynamice různých typů sociálních skupin, o normách, které tyto skupiny prosazují, a o klíčových mechanismech, jako je konformita, podřízení se a poslušnost. Tyto mechanismy, které formují myšlení a chování jednotlivců, jsou zásadní pro pochopení toho, jak může sociální vliv vést k rizikovému chování, zejména v období dospívání.

Druhá část knihy představuje výsledky rozsáhlého výzkumu provedeného mezi dospívajícími v České republice. Cílem výzkumu bylo zjistit, jak konformita, tlak vrstevníků a oblíbenost ovlivňují rizikové chování mladých lidí. Výsledky tohoto výzkumu nabízejí hluboké empirické poznatky, které mohou sloužit jako základ pro rozvoj preventivních programů zaměřených na podporu zdravého vývoje dospívajících.

Tato odborná kniha je výsledkem pečlivé analýzy, která využívá výhradně původní literární prameny, včetně nejnovějších odborných textů renomovaných zahraničních i českých autorů. Při její přípravě bylo zvláště dbáno na to, aby všechny statistické analýzy a interpretace empirických zjištění splňovaly nejvyšší etické a metodologické standardy nezbytné pro výzkum v psychologii. Tyto zásady zajišťují nejen vysokou kvalitu a přesnost prezentovaných dat, ale také jejich věrohodnost a relevanci pro odbornou veřejnost.

Kniha je cenným zdrojem informací nejen pro odborníky z praxe, ale i pro každého, kdo chce lépe porozumět dynamice sociálního vlivu a jeho účinkům na chování jednotlivce. Poskytuje jak teoretické poznatky, tak praktická doporučení pro prevenci rizikového chování, čímž přispívá k vytváření zdravějšího a bezpečnějšího sociálního prostředí pro budoucí generace.

1Sociální skupiny

Simona Dobešová Cakirpaloglu

Významná část života každého člověka se odehrává ve spojení sdalšími osobami, snimiž udržuje trvalé kontakty asdílí společné cíle. Od okamžiku narození je jedinec zapojen do skupin, nejprve do primární, ale později do mnoha sekundárních skupin, formálních ineformálních. Každá skupina je charakterizována vztahy mezi jejími členy, které psychologie označuje jako skupinovou dynamiku. Každý člen je vtéto dynamice trvale vystaven skupinovému vlivu, jemuž se nedokáže vyhnout. Vraném dětství je dítě závislé na péči avýchově ostatních lidí, neboť kdyby bylo ponecháno svému osudu asamotě, je jisté, že by nedokázalo přežít. Život dítěte se odehrává vrodinném prostředí, je závislé na kontaktu srodiči, sourozenci adalšími příslušníky. Postupně se člověk zapojuje do mnoha dalších skupin, zejména profesních, náboženských, politických azájmových, vnichž platí zásady správného chování, tzv. formální pravidla. Podstatou interakce mezi jednotlivcem askupinou je mimo jiné stanovení adosažení společných cílů, což nasvědčuje tomu, že kontakt sostatními lidmi lze považovat za nezbytnou záležitost. Na druhé straně existují příklady samotářského života tzv. asketů nebo nešťastných robinsonů. Ikdyž je někdo zjakéhokoli důvodu fyzicky oddělen od ostatních lidí, je třeba mít na paměti, že ivtéto zdánlivé samotě platí princip společensky podmíněného života lidského jedince. Iosamělý člověk tedy pobývá ve svém vlastním psychickém prostoru, ovšem ve vzpomínkách, zkušenostech, aktuálních událostech či plánech dále zakouší svou někdejší skupinovou příslušnost apodřizuje své jednání uvedeným psychickým aemocionálním obsahům. Skupinová příslušnost tak člověka provází po celý jeho život aprosazuje se vjeho jednání, cítění amyšlení, ikdyž si toho často nemusí být vědom.

Pojem „sociální skupina“ je klíčovým konceptem vsociálních vědách ačasto se používá bez ohledu na konkrétní studovaný problém. Avšak ikdyž je tento pojem velmi rozšířený, je často obtížné vystihnout jeho podstatu. Je to dáno především rozmanitostí aspecifickými vlastnostmi různých sociálních skupin. Moderní sociální vědy nabízejí různé přístupy kvýkladu pojmu sociální skupina, přičemž každý znich zdůrazňuje jeho komplexní charakteristiky.

Sociální skupina je vpodstatě seskupení jednotlivců, kteří jsou vzájemně propojeni formálními aneformálními pravidly vzávislosti na typu dané skupiny. Charakterizuje je také komunikace mezi členy skupiny, společné cíle, potřeby, status, hodnoty aočekávání. Tyto společné principy, zejména vzájemná interakce, dialog, shoda cílů, hodnot apostojů, tvoří základ toho, co obvykle nazýváme „mentalitou sociální skupiny“ apocitem sounáležitosti jejích členů.

Když se například sejde skupina lidí včekárně na poště, může se na první pohled jevit jako sociální skupina. Nicméně pokud mezi těmito jednotlivci neprobíhá vzájemná komunikace, nejsou sdíleny statusy, hodnoty ani cíle, neexistuje skutečný pocit společenství asounáležitosti. Sociální skupiny jsou tedy složité arůznorodé útvary ve společnosti, které jsou založeny na interakci, společných cílech ahodnotách. Pochopení jejich podstaty vyžaduje hlubší zvážení aanalýzu různých aspektů, které je činí jedinečnými adůležitými pro sociální vědy.

Ačkoli se většina sociálních psychologů shoduje na tom, že skupina je souborem lidí vnímaných jako celek, jehož členové jsou vzájemně propojeni azávislí na sobě, existují různé pohledy na to, jak skupiny konceptualizovat. Richard L. Moreland (1987) například hovoří o„skupinovosti“ nebo sociální integrovanosti jako ocharakteristice, která se vyskytuje ve všech skupinách jednotlivců azvyšuje se stím, jak narůstá míra jejich sociálního začlenění do života aaktivit skupiny. Čím více se lidé sociálně začleňují, tím více začínají myslet ajednat jako kolektiv, nikoli jako izolovaní jednotlivci. Na druhou stranu Nilanjana Dasgupta et al. (1999) nebo také Brian Lickel et al. (2000) zdůrazňují význam percepčního postoje, který se nazývá „entitativita“.

Koncept entitativity poprvé použil Donald Campbell vroce 1958 apodle Lickela et al. (2000, s. 224) označuje „míru, do jaké je soubor lidí vnímán jako soudržný celek“. Některé skupiny, například lidé stojící ve frontě vbance nebo chodci na ulici, jsou vnímány jako skupiny snízkou mírou entitativity, zatímco jiné, například členové rodiny, skupiny vrstevníků či pracovního kolektivu, jsou vnímány jako skupiny svýrazně vyšší mírou soudržnosti, atedy ientitativity. Podle Dasgupty et al. (1999) členové skupiny svysokou entitativitou mají obvykle pevné přesvědčení, že sdílejí společné aneměnné vlastnosti. Tato přesvědčení mohou hrát klíčovou roli vutváření nových stereotypů, které pak slouží khodnocení podobných jedinců akvytváření rozdílů mezi vlastní skupinou aostatními jednotlivci nebo skupinami, které tyto vlastnosti nemají. Tento hodnoticí proces podporuje vytváření jednotných dojmů anových stereotypů při kategorizaci skupin, které jsou vnímány jako kompatibilní (in-groups), nebo neslučitelné (out-groups). Pro ilustraci vlivu pocitu entitativity na meziskupinové vztahy lze uvést postoje obyvatel astátních orgánů vrůzných zemích EU kproblematice přistěhovalců. Ti, kteří je pozorují ahodnotí, onich mají obvykle omezené informace azaměřují se pouze na jejich charakteristické vnější znaky, jako jsou odlišné fyzické vlastnosti, oblečení, jazyk nebo náboženství. Tyto náznaky mohou stačit kvytvoření předsudků vůči těmto skupinám vycházejících zchybných představ ojejich možném negativním počínání vhostitelských zemích.

Ve společenských vědách se sociální skupiny rozlišují podle různých kritérií, jako je velikost skupiny aformálnost jejích vztahů. Malé skupiny jsou ty, vnichž spolu všichni členové aktivně komunikují. Příkladem mohou být studentské kolektivy, pracovní týmy vtovárnách, skupiny přátel ajim podobná uskupení. Malé skupiny mohou být formální, například bankovní pokladníci, nebo neformální, například skupiny přátel. Vtěchto skupinách je komunikace díky menšímu počtu členů usnadněna.

Na druhé straně se velké skupiny vyznačují složitějším systémem vztahů apravidel, což může vzájemnou komunikaci ztěžovat. Přesto členové velkých skupin obvykle sdílejí společné cíle ahodnoty. Příkladem velkých skupin jsou podniky nebo větší vojenské jednotky. Fungování těchto skupin je regulováno formálními pravidly akodexy chování pro různé segmenty ačleny skupin.

Každá skupina, bez ohledu na její velikost aformální uspořádání, má svou vlastní strukturu, která zahrnuje určité pozice asnimi spojené role. Každý člen skupiny zaujímá ve skupině určité místo aočekává se, že se bude chovat vsouladu sdanými rolemi. Pozice arole jsou základem dynamiky organizace askupiny. Bez ohledu na formálnost skupiny se očekává, že jednotliví členové budou plnit své povinnosti vsouladu se svou pozicí askupinovými normami. Žádoucí chování ve skupině je podporováno systémem odměn anaopak sankcí vpřípadě nedodržení skupinových norem.

1.1Definice sociálních skupin ajejich význam

Jednotlivé přístupy kvymezení hlavních charakteristik skupiny se různí. Nejčastěji se na tuto koncepci nahlíží zperspektivy kvantitativních akvalitativních znaků či specifik. Podle kvantitativního pohledu je skupina tvořena minimálně dvěma jednotlivci, což se nazývá dyáda. Avšak charakter adalší atributy toho, jakým způsobem jsou tito jednotlivci propojení, nejsou detailně specifikovány. Vkontrastu stím zdůrazňuje kvalitativní pohled na skupinu to, co se děje mezi jednotlivými členy skupiny. Tento pohled se soustředí na jakost aobsah interakce mezi jednotlivci ataké na další aspekty, které ovlivňují dynamiku skupiny. Vrámci této perspektivy nám manželé Muzafer aCarolyn Sherifovi (1948, s. 144) předkládají definici, podle níž lze skupinu charakterizovat jako „sociální jednotku tvořenou určitým počtem osob rozdělených mezi sebou více či méně zřetelnými pozicemi (statusy) aočekávanými způsoby jednání (rolemi) náležejícími těmto pozicím, jejichž povaha adodržování jsou regulovány příslušnými hodnotami asociálními normami při řešení problémů arealizaci cílů týkajících se skupiny“.

Některé aspekty této definice je třeba blíže specifikovat. Výraz „skládá se zurčitého počtu jedinců“ nám jasně říká, že skupina je omezena na konkrétní počet jednotlivců anezahrnuje abstraktní koncepty, jako je „skupinová mysl“. Jinými slovy, definice klade důraz na časové aprostorové aspekty existence skupiny. Co se týče vztahů uvnitř skupiny, slovo „víceméně“ ukazuje na to, že statusové vztahy nemusí být absolutní aneměnné. Definice dále zdůrazňuje, že skupina má normy ahodnoty pouze pro to, co je důležité pro její fungování, jako jsou činnosti, vztahy audržování skupiny jako celku, ale nikoli pro všechny myslitelné úkoly nebo situace.

George Homans (1965, s. 84) přináší poněkud odlišný úhel pohledu na skupinu aříká, že „skupinou rozumíme určitý počet osob, které vurčitém časovém období vstupují do vzájemné komunikace; počet osob ve skupině nemusí být velký, ale důležité je, aby každý člen skupiny měl možnost vstoupit do komunikace se všemi ostatními osobami tváří vtvář, nikoliv pak zprostředkovaně prostřednictvím jiných osob“. Definice zdůrazňuje dynamické charakteristiky, zejména primární skupinu, interakci mezi členy, kteří se vzájemně ovlivňují apodílejí se na realizaci skupinových cílů. Homans (1965) vnímá interakci členů skupiny jako něco, co tvoří specifickou povahu či základ skupinového života, přičemž bere vúvahu význam vnějších okolností adalších faktorů při určování skladby, dynamiky apreferencí skupiny.

Skupina může být chápána jako kolektiv jednotlivců, kteří jsou navzájem propojeni vztahy, jež je částečně činí na sobě závislými. Tato definice skupiny poukazuje na specifický typ sociální entity, která je charakterizována vlastností vzájemné závislosti mezi jejími členy. Tuto definici formuloval poprvé Kurt Lewin (1951). Vexperimentální studii skupinové dynamiky vyslovil názor, že klíčovým prvkem, který dělá ze souboru jedinců skupinu, je jejich vzájemná závislost. Kritizoval přitom autory, jako byl Newcomb, kteří přisuzovali zásadní význam podobnosti mezi členy. Lewin tvrdil, že idefinice skupiny založené na skupinových cílech jsou vpodstatě založeny na podobnosti. Podle něho „chápání skupiny jako dynamického celku má zahrnovat především aspekt vzájemné závislosti členů (nebo lépe řečeno částí skupiny)“ (Lewin, 1951, s. 146–147). Stejný pohled na sociální skupiny zastávají Dorwin Cartwright aAlvin Zander (1968, s.46), podle nichž lze „skupinu chápat jako kolektiv jednotlivců, kteří jsou vzájemně propojeni vztahy, jež je činí částečně závislými“.

Chorvatský sociální psycholog Mladen Zvonarević (1974, s. 322) ve svém pojetí skupin zdůrazňuje, že skupina je „souborem jedinců, mezi nimiž existuje určitá interakce, vjejímž důsledku se chování aaktivita každého jednotlivého člena mění vnávaznosti na přítomnost ostatních členů skupiny. Tato přítomnost nemusí být vždy fyzická, může být ipouze psychologická, tj. pouhé vědomí příslušnosti ke skupině ovlivňuje její členy, ikdyž jsou fyzicky zcela izolováni od ostatních členů“. Podle uvedeného hlediska je skupina jako sociální kategorie založena na kritériu psychologické blízkosti avzájemného ovlivňování jedinců, kteří ji tvoří.

Ve slovníku Americké psychologické asociace (2015) je pojem skupiny definován jako „jakékoli seskupení nebo soubor, zejména předmětů nebo jednotlivců. Například vsociální psychologii se tento termín vztahuje na dva nebo více vzájemně závislých jedinců, kteří se navzájem ovlivňují prostřednictvím sociálních interakcí, které běžně zahrnují struktury včetně rolí anorem, určitou míru soudržnosti aspolečné cíle“. Zvýše uvedené definice jsou zřejmé základní charakteristiky sociální skupiny, jako je její složení (minimální počet členů), vzájemné působení členů (dynamika), vnitřní soudržnost (koheze), pravidla anormy (formální nebo neformální), očekávané postavení jedince ve skupině (členský status) arole, kterou má plnit (žádoucí chování), včetně sdílených hodnot, knimž směřuje (skupinové cíle).

Sociální psychologové David Krech, Richard Crutchfield aEgerton Ballachey (1962) se pokusili vymezit rozdíly mezi psychologickým pojetím sociálních skupin asociálních organizací. Podle nich pojem skupina vykazuje několik klíčových rysů, jako je vzájemná závislost členů skupiny, interpersonální interakce mezi nimi aexistence norem, které řídí sociální aktivity. Zpohledu těchto autorů lze psychologickou skupinu definovat jako interakci mezi dvěma nebo více jedinci, kde jsou splněny určité podmínky, znichž nejdůležitější jsou následující:

a) Mezi členy skupiny existují vzájemné závislosti, což znamená, že to, co udělal jeden člen, ovlivňuje chování všech ostatních členů. Jinými slovy, jakákoliv činnost jednotlivce může ovlivnit atmosféru adynamiku celé skupiny.

b) Členové skupiny sdílejí společnou ideologii, což je soubor přesvědčení, hodnot anorem, které určují, jak by se ksobě měli chovat ajak by měly být uspokojovány jejich individuální potřeby. Společná ideologie je základem pro dosažení co nejlepšího soužití aspolupráce. Ideologie skupiny, jak je zmíněno dříve, se vyvíjí vprůběhu interakcí mezi jejími členy. Tato interakce dává vzniknout skupinovým normám ahodnotám, které spostupem času pronikají do „skupinového myšlení“. To znamená, že se stávají charakteristickým prvkem dané skupiny, její specifickou „mentalitou“, jak říká Erich Fromm (1941), aodlišují ji od jiných podobných skupin. Klíčovým faktorem pro zachování soudržnosti vrámci skupiny je schopnost uspokojovat potřeby jednotlivých členů adosahovat společných cílů. Tímto způsobem se vytváří specifická skupinová dynamika akultura, které si všichni členové skupiny více či méně osvojují prostřednictvím různých skupinových mechanismů akteré jakožto vnitřní psychologický faktor regulují jejich myšlení, cítění ajednání vsouladu se stanovenými skupinovými prioritami acíli.

Novější definice skupiny spíše rekapitulují pojetí, které představili sociální psychologové vprvní polovině 20. století. Myers (2016, s. 239) píše, že skupina „vzniká ve chvíli, kdy dvě avíce osob na dostatečnou dobu vstoupí do vzájemné interakce, navzájem se určitým způsobem ovlivňují apřemýšlí osobě jako my“. Vychází přitom zdefinice Shawa (1981, s. 10), podle níž se skupinou rozumí „dvě nebo více osob, které jsou ve vzájemné interakci tak, že každá osoba ovlivňuje aje ovlivňována každou další osobou“. Základem pobytu ve skupině je, aby její členové uspokojovali různé potřeby, zejména potřebu afiliace (patřit kostatním akomunikovat snimi) apotřebu dosáhnout azískat sociální identitu. Itady je kladen důraz na interakci mezi členy skupiny jako na základní dynamický rys, který odlišuje skupinu od shluku anonymních jednotlivců. Dalšími důležitými předpoklady existence skupiny jsou její relativní stálost včase, náznaky skupinové struktury arelativně jasné společné cíle, jež jsou pro všechny členy přijatelné.

1.2Typy sociálních skupin ajejich role vsociálním vlivu

Klasifikací sociálních skupin se zabývá především sociologie asociální psychologie. Obecně platí, že vědecká klasifikace jevu je založena na předem stanovených kritériích. Mezi přední kritéria pro psychologické vymezení sociálních skupin Nikola Rot (1980) uvádí složitost skupiny, intenzitu mezilidských vztahů mezi jejími členy, vliv skupiny na vlastní členy, preferované cíle, způsob vzniku, trvání či dlouhověkost skupiny, vztah člena ke skupině atd. Vnásledujícím textu se budeme zabývat jednotlivými podtypy sociálních skupin ajejich základní dynamickou charakteristikou, kterou je působení skupiny na vlastní členy.

Podle kritéria velikosti skupiny lze rozlišovat malou skupinu aorganizaci. Charakteristikou malé skupiny je omezený počet členů, který není pevně stanoven, arůzní sociální psychologové uvádějí různé odhady, nejčastěji mezi 3 a20 členy.

Psychologové Thibaut aKelley (1959) tvrdí, že isdružení dvojice lidí lze považovat za malou sociální skupinu, což je podle nich dyáda. Ovšem ne každá dvojice je dyádou, zejména pokud se jedná onáhodnou adočasnou interakci mezi dvěma lidmi. Autoři také zdůraznili význam psychologického studia dyád jako způsobu pochopení dynamiky jakékoli sociální skupiny anapsali: „Věříme, že pokud získáme jasné porozumění dyádě, budeme schopni aplikovat naše porozumění na problémy větších asložitějších sociálních vztahů.“

Dyádou mohou být například kamarádi, manželé nebo partneři. Vrámci dyády si mohou uspokojovat různé potřeby, jako je láska, sounáležitost auznání. Dyádu odlišuje od větších sociálních skupin to, že vní dosahují vztahy nejvyšší intenzity, protože se členové nemusí dělit opozornost snikým jiným. Dyáda existuje tak dlouho, dokud oba její členové projevují zájem azapojení. Pokud se jeden znich rozhodne odejít, dyáda se rozpadne.

Dyáda má jednu zajímavou vlastnost: chybí jí typická sociální struktura, kterou najdeme vjiných, větších skupinách. To znamená, že vdyádě nejsou předem dané jasné sociální role aočekávané vzorce chování. Členové dyády si mohou svobodně vybírat, jak budou komunikovat ajaké role budou zastávat ve svém vztahu.

Na druhou stranu triáda, což je tříčlenná skupina, už má všechny znaky malé skupiny. Jedním zhlavních rozdílů oproti dyádě je její větší stabilita. Je to proto, že jeden člen triády může působit jako prostředník, pokud mezi zbylými dvěma členy vznikne napětí. Tento mediátor může zvýšit vnitřní soudržnost triády tím, že působí jako rozhodčí při řešení konfliktů mezi ostatními dvěma členy. Je však důležité poznamenat, že to, co se jeví jako „pomoc“ mediátora, může být někdy motivováno čistě jeho osobními zájmy, například snahou získat lepší postavení nebo jiné výhody. Dalším důležitým rozdílem je složitější dynamika mezi členy triády, kdy lze často očekávat koalice dvou členů proti třetímu. Akonečně, vpřípadě triády, zejména ve srovnání sdyádou, jsou role apozice jednotlivých členů již jasně definovány. Tyto role apozice pomáhají usměrňovat jejich vztahy ausnadňují jim dosahování společných cílů.

Podle Michaela Argyla (in Welford, 1962, s. 78) je „malá sociální skupina počet lidí, obvykle menší než patnáct nebo dvacet, kteří spolu hovoří, pracují nebo něco dělají“. Různé názory na počet osob vmalé skupině samozřejmě vycházejí zodlišných předpokladů apohledů, například na účel, funkci akonkrétní potřeby skupiny. Proto je spíše než dosažení konsensu ohledně počtu členů důležitější specifikovat, ojak malou skupinu se jedná azejména jaký je optimální počet členů, aby byla zajištěna její efektivita afunkčnost při dosahování společných cílů. Vtomto smyslu by vrodině, skupině přátel nebo diskusní skupině neměl optimální počet překročit deset členů. Základem úspěšné dynamiky malé skupiny je možnost přímé interakce mezi jejími členy. Je-li komunikace úspěšná, může kolektiv dvaceti pracovníků pracujících vjedné místnosti splňovat kritérium malé skupiny.

Malá skupina, stejně jako jiné typy skupin, má společné cíle, strukturu, dynamiku, normy, povědomí očlenství ve skupině atd. Kromě toho má malá skupina některé specifické vlastnosti, zejména již zmíněný omezený počet členů, vzájemnou informovanost, bezprostřední komunikaci avzájemné ovlivňování. Malé skupiny mají řadu výhod. Omezený počet členů usnadňuje udržování přímého aosobního kontaktu skaždým znich. To umožňuje lepší vzájemné poznání, interakci aspolupráci. Každý člen má možnost vyjádřit své názory, potřeby apostoje aostatní mohou snáze zachytit nejen jejich verbální sdělení, ale ineverbální signály, což zlepšuje porozumění. Bezprostřední interakce působí také jako korekční mechanismus vpřípadě asociálního chování. Pokud vmalé skupině člověk cítí, že jeho chování arozhodnutí ovlivňují ostatní členy, je pravděpodobnější, že bude ohleduplnější, vstřícnější akonflikty bude řešit efektivněji. Tím se zvyšuje prosociální chování asoudržnost skupiny.

Malé skupiny mají jedinečné vlastnosti arozdíly, které je činí rozmanitými. Klíčovým faktorem při definování těchto rozdílů je určení dominantních cílů nebo záměrů, které skupina sleduje. Sociální psycholog Michael Argyle (1969) klasifikuje malé skupiny podle toho, zda jsou orientované na rodinu, práci, vrstevníky, řešení problémů nebo výcvik. Každý ztěchto typů skupin má své vlastní charakteristiky adynamiku, které se odrážejí vhlavním úkolu nebo cíli skupiny.

1.2.1Rodina

Rodina patří mezi nejvíce prozkoumané avýznamné neformální malé skupiny zkoumané voblasti sociologie, antropologie apsychologie. Zpohledu těchto tří příbuzných disciplín je rodina považována za intimní prostor více členů, které váže příbuzenství ave kterém všichni realizují většinu svých potřeb.

Zhlediska sociologie rodina představuje základní jednotku každé společnosti, zatímco zhlediska psychologie akulturní antropologie je rodina významným zdrojem socializace každého člena ataké zprostředkovatelem společenských akulturních vlivů aobsahů vprocesu kultivace člověka. Je to místo, kde se členové rodiny učí normám, hodnotám arolím, které jsou vdané společnosti relevantní. Vprůběhu dějin docházelo kvýznamným změnám vpodobě rodiny, od rozšířených rodin stotemickými prvky přes velké vícegenerační matriarchální nebo patriarchální příbuzenské skupiny až po současnou monogamní formu konjugační (manželské) rodiny, kterou tvoří dva rodiče aalespoň jedno dítě.

Rodina jako malá neformální skupina hraje klíčovou roli při uspokojování základních potřeb svých členů, ato jak sexuálních, reprodukčních, výchovných, ekonomických, tak ivzdělávacích. Psychologové zdůrazňují, že kromě těchto základních funkcí hraje rodina také nezastupitelnou úlohu při uspokojování potřeb sounáležitosti, citových vazeb, afirmace, respektu avzájemné ochrany apéče. Tyto funkce se objevují jak vprimární rodině, tedy vrodině, do které se člověk narodí, tak vsekundární rodině, kterou později vytváří dospělý člověk.

Rodina se od ostatních malých skupin liší vněkolika důležitých ohledech. Prvním anejvýznamnějším rozdílem jsou rozsáhlejší akomplexnější interakce mezi jejími členy, které mají zásadní vliv na osobnostní vývoj potomků. Dalším důležitým aspektem jsou hluboké citové vztahy mezi členy rodiny, které se týkají jak manželů či partnerů, tak sourozenců arodičů sdětmi. Pro tuto malou skupinu je rovněž charakteristická důvěra mezi členy rodiny amožnost individuálního projevu. Rodina je navíc často dlouhotrvající. Znamená to, že je přítomna po většinu života člověka.

Monogamní rodinu lze rozdělit na podmnožinu rodičů apodmnožinu potomků. Vztahy ainterakce mezi rodiči ajejich dětmi jsou často ovlivněny řadou faktorů. Patří mezi ně kulturní normy atradice, věkové rozdíly mezi generacemi, sociální postavení rodiny ve společnosti, ekonomická závislost některých členů rodiny ataké jejich osobní charakteristiky. Tyto prvky společně vytvářejí složitou rodinnou dynamiku, která ovlivňuje způsob komunikace, výchovy ainterakce mezi rodiči adětmi. Na počátku rodiče vkontextu dané kultury atradice určují výchovu, způsob života, předávání hodnot adalších socializačních obsahů svým potomkům. Vobdobí dospívání se rodičovská nadřazenost postupně snižuje souběžně sfyzickým, psychickým amorálním růstem dětí. Snabytím finanční nezávislosti potomků asoučasným fyzickým apsychickým úpadkem rodičů nastává období převrácení původního postavení amoci vrodině. Děti se nyní stávají oporou stárnoucích rodičů. Kultura jako základní zdroj socializace určuje povahu pozic arolí jednotlivých členů rodiny. Patriarchální kultura definuje dominantní postavení muže, který obvykle rodinu finančně zajišťuje. Srozvojem společnosti aekonomickou nezávislostí žen se jejich dříve submisivní postavení vrodině mění na rovnoprávné. Tuto změnu podporují také možnosti žen vzdělávat se, širší obzory aodpovídající postoje ahodnoty, což vede kvytvoření demokratičtějšího arovnoprávnějšího rodinného prostředí.

1.2.2Vrstevnická skupina

Skupina vrstevníků je zvláštní forma malé skupiny, jejíž členové jsou spojeni silným citovým poutem podobně, jako je to vrodině. Robert Peck aspolupracovníci (1960, s. 126) zdůrazňují, že „skupina vrstevníků se skládá zdětí přibližně stejného věku aškolní třídy, které společně soucítí aspolečně jednají“. Obvykle je tato skupina menší avyznačuje se bezprostředními, citově nasycenými vztahy. Povaha vrstevnických skupin se může lišit podle věku jejích členů, přičemž nejvýznamnější jsou právě skupiny dospívajících nebo adolescentů. Podle Roberta Havighursta (1979) lze hlavní role vrstevnických skupin vprocesu psychosociálního vývoje mladých jedinců shrnout následovně: podporují rozvoj prosociální osobnosti, posilují sociabilitu aspolupráci, pomáhají při osvojování nových postojů ahodnot, umožňují modelování nových skupinových asociálních rolí apřispívají kpodpoře osamostatňování mladých lidí. Zdůrazňuje se také význam vrstevnických skupin při formování autonomní morálky mladých jedinců ajejich celkového charakteru. Podle Pecka ajeho spolupracovníků (1960) „skupina vrstevníků uděluje svým členům odměny atresty za jejich morální chování. Odměňováni bývají ti, kdo jsou čestní, zodpovědní, loajální, laskaví asebeovládající se. Nejsou to však pouze morální vlastnosti, které rozhodují otom, zda bude dítě vrstevnickou skupinou odměněno, nebo potrestáno. Obecně však platí, že vytváření stabilních, pozitivních vztahů ve vrstevnické skupině svědčí ozdravém vývoji charakteru, zatímco neschopnost navázat přátelství může svědčit oopaku“.

Adolescentní skupina se vyznačuje charakteristickými vazbami avzájemnou náklonností mezi jejími členy. Vzájemná náklonnost se rozvíjí prostřednictvím společných zážitků aaktivit, během nichž se vytvářejí normy aočekávání, jaké vlastnosti jsou upřátel žádoucí. Podle Freda Stickleho (2012, s. 51) „mnoho mladých lidí hledá ve své skupině vrstevníků informace otom, co je normální aočekávané. Vrstevnická skupina pro ně představuje měřítko, podle kterého mohou posuzovat své výkony, aslouží jim jako poučné publikum. Dospívající mají potřebu někam patřit avrstevnická skupina tuto potřebu uspokojuje“.

Výběr přátel mezi vrstevníky závisí nejen na tom, jak se tito mladí lidé naučili navazovat sociální kontakty ajaké normy si vytvořili, ale také na tom, jak si představují spolupráci sostatními ajaké fyzické apsychické vlastnosti je zajímají, zejména charakter osoby, kterou si přejí mít za přítele.

Mezi hlavní charakteristiky adolescentních skupin patří absence specifických skupinových úkolů acílů, zájem ouspokojování určitých osobních potřeb, vzájemná přitažlivost asolidarita mezi členy, určitá struktura vzájemných pozic ajim odpovídajících rolí asociální tendence člena přizpůsobovat se požadavkům skupiny.

a) Ve skupině dospívajících nejsou předem stanoveny konkrétní úkoly acíle, kterých se členové zavazují dosáhnout. Kjednotlivým úkolům acílům, které se objevují obvykle sporadicky aspontánně, přistupují členové zpravidla snasazením afacilitující motivací. Společenské aktivity, které jsou hlavní náplní skupinového života adolescentů, jsou převážně spojeny se zábavou arůznými volnočasovými aktivitami. Důležitou část komunikace mezi členy skupiny dospívajících tvoří diskuse na různá témata společenského, rodinného nebo skupinového života.

b) Při formování skupiny mladých lidí hrají, stejně jako vjiných sociálních skupinách, klíčovou roli osobní potřeby. Dospívající lidé mají řadu psychologických asociálních potřeb, jako je potřeba sounáležitosti, zájem okontakt sosobami opačného pohlaví, touha po nezávislosti na primární rodině, hledání vlastní identity adalší. Neméně důležité jsou potřeby jasného porozumění společenskému dění, budování různých sociálních postojů ahodnocení morálních aspektů skupinového iindividuálního života.

c) Základním pilířem vytvoření skupiny dospívajících jsou vzájemná přitažlivost asounáležitost mezi jejími členy. Není neobvyklé, že tyto vztahy aemocionální pouta jsou mnohdy daleko intenzivnější než vztahy, které mladí jedinci sdílejí se svými rodinami. Otevřená komunikace onejskrytějších pocitech, touhách azkušenostech se stává základem pro vytváření opravdových přátelství, která mají často tendenci přetrvávat po celý život.

d) Vztahy mezi mladými lidmi ve skupině mají specifickou strukturu. Nejsou řízeny pevnými pravidly, která by určovala hierarchii anerovnoměrné rozložení moci mezi členy. Každý znich se naopak podílí na různých rolích podle toho, jaké jsou jeho zájmy nebo co skupina dělá. Časem se může ukázat, že někteří adolescenti mají lepší nápady nebo řešení problémů, což jim dává větší vliv na ostatní, hlavně pokud jde outváření společných postojů, hodnot atzv. skupinové mentality.

e) Vrstevnická skupina adolescentů je charakteristická tím, že se její členové snaží přizpůsobit názoru většiny. Zároveň tato komunita často kritizuje aodmítá pravidla astandardy, které platí ve světě dospělých. Tato nonkonformita však nemusí být vždy vnímána jako negativní faktor pro psychosociální vývoj členů kolektivu. Naopak, nesouhlas spostoji nebo postupy dospělých může podpořit proces vývoje mladých lidí, kteří se díky věcné kritice aargumentům ve prospěch vlastních stanovisek stávají nezávislými aotevřenými novým informacím apoznatkům.

Knormám, které se nejčastěji přenášejí na jednotlivé členy prostřednictvím tlaku skupiny, patří vzájemný respekt achování, normy týkající se hlavních činností skupiny anormy oblékání avzhledu. Navíc je důležité přijetí skupinového pohledu na vztahy srodiči, dospělými nebo jinými autoritami, skupinového kodexu chování kopačnému pohlaví, společenských institucí, jako je škola.

1.2.3Pracovní skupina

Toto označení se týká malé skupiny osob, jejímž primárním úkolem je produkovat různé společenské statky, tedy vytvářet něco konkrétního nebo pracovat na určité produktivní činnosti. Často se opracovní skupině také mluví jako odiskusní skupině, ale podle Rota (1980) toto označení není zcela přesné. Pojem „pracovní skupina“ spíše označuje skupinu, která je zaměřená hlavně na produktivní úkoly, na rozdíl od „diskusní skupiny“, která se často soustředí na řešení problémů nebo diskusi bez nutnosti fyzické produkce. Ztoho důvodu je důležité rozlišovat mezi těmito termíny, aby se přesněji popisoval charakter acíle dané skupiny.

Než začne diskuse ocílech malých pracovních skupin, je třeba definovat jejich hlavní role nebo účely, ke kterým slouží. M. Zvonarević (1974) identifikuje pět základních funkcí pracovních skupin, ato jak malých, tak ivelkých, které jsou vpsychologii označovány jako pracovní organizace. Tyto funkce zahrnují ekonomickou, psychologickou, participační, sociálněstatusovou avolnočasovou oblast.

•Ekonomická funkce pracovního kolektivu je zcela zásadním aspektem, který nelze vdebatě přehlížet, ať už se zaměřujeme na dopad na jednotlivce, nebo na společnost jako celek. Zpohledu sociální psychologie je ekonomická funkce pracovní skupiny podstatná pro zabezpečení finančních zdrojů pro uspokojování různých potřeb zaměstnance ajeho rodiny. Aktivní zapojení do pracovního procesu přináší jednotlivci nejen finanční prospěch, ale také si vtomto interakčním prostředí formuje svou identitu avztahy skolegy. Navíc jsou pracovní organizace často zdrojem podpory pro své členy nejen prostřednictvím pravidelných financí, ale také prostřednictvím různých mechanismů, jako jsou půjčky, osobní ohodnocení adalší výhody.

•Psychologický význam pracovní skupiny spočívá vtom, že poskytuje základní pocit bezpečí, sociální kontakt adalší důležité psychosociální aspekty života, zejména sebevědomí, pozitivní sebepojetí, zdatnost, zajištění sociální afiliace atd. Pokud člen skupiny vnímá svou pracovní organizaci jako nespravedlivé prostředí zhlediska mezilidských vztahů, je pravděpodobné, že bude nespokojený abude uvažovat oodchodu. Pokud se naopak domnívá, že je sním vpráci zacházeno férově, pravděpodobně se posílí jeho loajalita apozitivní vztah korganizaci. Vpracovním prostředí je klíčovou součástí tohoto procesu identifikace pracovníků sfirmou, pro kterou pracují. Tato identifikace představuje pro pracovní organizace významný psychologický kapitál, zejména vobdobích, kdy je vyžadována dodatečná pracovní námaha nebo materiální úsilí. Robert Kreitner aAngelo Kinicki (2002, s.128) vtéto souvislosti zdůraznili, že „organizační identifikace vzniká, když jednotlivec začleňuje přesvědčení osvé organizaci do své osobní identity. Ti, kdo mají výraznou organizační identifikaci, projevují hluboký zájem oprosperitu své organizace apovažují svou práci za klíčový prvek svého života. Organizační identifikace zasahuje do jádra organizační kultury aprocesu socializace“.

•Participační role malé pracovní skupiny je charakterizována možností členů kolektivu podílet se na některých nebo na všech aspektech činnosti skupiny. Tato možnost účasti jednotlivých zaměstnanců vdirektivních skupinách, ať už přímo majitelem firmy, nebo prostřednictvím autority silného manažera, je poměrně omezená. Zhlediska Geerta Hofstedeho (1984) pojetí univerzálních hodnot se výše uvedený model řízení označuje jako „vzdálenost“ podřízených zaměstnanců od moci. Vpřípadě plné participace, kdy mají členové skupiny možnost se podílet na všech fázích výrobního procesu, od plánování přes výrobu až po prodej anásledné řízení profitu, lze hovořit o„blízkosti“ pracovníků kmoci. Model optimální účasti členů naživotě malých pracovních skupin existuje vsamosprávných kolektivech.

•Význam malých avelkých pracovních skupin pro společenskou prestiž jejich členů je nepochybně značný. Sociální status jedince je ukotven vpracovní organizaci, kde postupuje vrámci titulů, postavení apracovní hierarchie, což má významný psychologický dopad. Vrámci pracovního procesu mají členové možnost dalšího vzdělávání akariérního postupu, což má pozitivní dopad na sociální prestiž zaměstnance. Tato úloha pracovní skupiny je oto důležitější, že úspěch vpráci slouží ke kompenzaci neúspěchů vjiných oblastech života, například vrodinném nebo osobním životě. Socioekonomický status jedince, který zahrnuje ekonomické, sociální aprofesní postavení, může ovlivňovat zdraví aosobní rozvoj, ale také psychosociální zátěž vpracovním kolektivu. Na druhou stranu snížení pracovního zařazení nebo ztráta zaměstnání má celkově negativní dopad na sociální status. Lidé snižším socioekonomickým statusem často zažívají větší stres. Tyto vzájemné vztahy je třeba zohlednit při řízení zaměstnanců, zejména pokud jde ovytváření pocitu sounáležitosti, podporu seberealizace, budování pozitivní organizační kultury apodporu produktivity.

•Volný čas je rovněž výrazně ovlivněn organizační strukturou práce. Často slouží jako výchozí bod pro různé formy doplňkového vzdělávání azároveň představuje prostor pro rozmanité aktivity rekreace aodpočinku. Pečlivé plánování volného času podporuje duševní asociální relaxaci arozptýlení člověka, ale také mu dodává pozitivní energii achuť pokračovat ve společných úkolech acílech malé pracovní skupiny. Některé pracovní organizace navíc disponují vlastními sportovními kluby, spolky arekreačními centry, což přispívá krozmanitosti nabídky volnočasových aktivit pro zaměstnance. Existují dokonce příklady, kdy si zaměstnanci mohou nastavit flexibilní pracovní podmínky zohledněné potřebou délky anáplně svého volného času. Podle Kreitnera aKinického (2002) ve společnosti Origin Nederland mělo 6500 zaměstnanců možnost individuálně sestavit svůj vlastní balíček pracovních podmínek. Někteří upřednostňovali vyšší finanční ohodnocení, zatímco jiní dávali přednost delší dovolené nebo jednoduše volnému času. Automatický simulátor systematicky vyhodnocuje preference každého jednotlivce avypočítává důsledky těchto preferencí vkontextu jejich platu. Tímto způsobem se zaměstnanci aktivně podílejí na tvorbě svých pracovních podmínek, což přispívá kindividualizaci apersonalizaci pracovního prostředí.

Vdalší části bude podrobněji popsáno několik klíčových charakteristik malých pracovních skupin zaměřujících se především na jejich cíle, potřeby, charakter mezilidských vztahů aformální anormativní aspekty.

•Hlavním cílem malých pracovních skupin je produkce různých společenských statků atento požadavek je motivován snahou členů skupiny uspokojit své základní životní potřeby. Mezi tyto potřeby patří zajištění nezbytných prostředků kobživě prostřednictvím výroby zmíněných produktů společenského užitku. Interakce mezi členy pracovní skupiny je tedy založena na spolupráci při plnění konkrétních úkolů zaměřených na výrobu různých výrobků nebo služeb.

•Kromě dosahování konkrétních výrobních cílů je důležité, aby se členové malé pracovní skupiny motivovali ijinak než jen tímto úkolem. Vedoucí skupiny by měl dbát také na sociální aemocionální aspekty apotřeby zaměstnanců. Pro efektivní fungování pracovních týmů nebo menších výrobních skupin je třeba nejen splnit úkoly, ale iuspokojit různé potřeby jejich členů. Pokud skupina neplní své výrobní cíle, může to být způsobeno nedostatečnou orientací na společné úkoly, ale ineuspokojením sociálních aemocionálních potřeb jejích členů. Jinými slovy, kromě ekonomických motivů, které jsou hlavním důvodem vstupu zaměstnanců do malé pracovní skupiny, je setrvání ve skupině spojeno stouhou uspokojit různé sociální potřeby, jako je sounáležitost, úspěch asebepotvrzení. Příčiny, které vedou lidi ke vstupu do skupin, byly blíže popsány vpodkapitole 1.3.

Vdiskusi ozásadách podpůrných vztahů se Likert (1961, s. 296) pokusil vytvořit teorii organizačního designu, ve které hrají skupiny stěžejní roli. Ztoho vyvodil několik klíčových závěrů:

1.2.4Skupina pro řešení problémů

1.2.5Výcviková skupina

1.2.6Ostatní malé skupiny

1.2.7Sociální organizace

1.3Motivace ke sdružování jednotlivců ve skupinách

1.4Vývoj astabilizace skupin

1.4.1Způsoby vzniku sociálních skupin

1.4.2Fáze vývoje sociálních skupin

1.4.3Fáze vývoje sociálních organizací

1.5Strukturálně-dynamické rysy sociálních skupin

1.5.1Skupinová interakce

1.5.2Vzájemná závislost mezi členy skupiny

1.5.3Skupinová struktura

1.5.4Soudržnost ve skupině

1.5.5Cíle skupiny

1.6Dynamika skupin– klíčové elementy ainterakce

1.6.1Struktura, pozice arole skupiny

1.6.2Typy skupinových struktur

1.6.3Moc ve skupině

Definice moci