© Olina Táborská, 2016

ISBN 978-80-270-0049-4

Nakladatel Olina Táborská

Olina Táborská

Jak to vidí Ivanka Adamcová

Obsah

Předmluva autorky

Předmluva Ivanky Adamcové

Životní lekce skrze syna

Životní lekce skrze syna:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Jak dlouho ještě budu ztrácet a začínat?

Jak dlouho ještě budu ztrácet a začínat?:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Dědictví

Dědictví:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Umíme být šťastní, aniž máme všechno, po čem toužíme

Umíme být šťastní, aniž máme všechno, po čem toužíme:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Helenčina poslední služební cesta

Helenčina poslední služební cesta:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Všechno kvůli pitomému milionu na kontě

Všechno kvůli pitomému milionu na kontě:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Někdy si říkám, zda je můj syn tak hloupý, anebo bezcitný

Někdy si říkám, zda je můj syn tak hloupý, nebo bezcitný:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Lásku si nemusím zasloužit

Lásku si nemusím zasloužit:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Podruhé to asi nebyla náhoda

Podruhé to asi nebyla náhoda:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Jen toho a žádného jiného

Jen toho a žádného jiného:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Chybí mi sex, ale svou ženu miluju

Chybí mi sex, ale svou ženu miluju:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Zůstala jsem sama s hypotékou a nadměrným bytem ve vesnici

Zůstala jsem sama s hypotékou a nadměrným bytem ve vesnici: Jak to vidí Ivanka Adamcová

Role oběti se nikomu nevyplatí

Role oběti se nikomu nevyplatí:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Snad rodinné prokletí, nebo co…

Snad rodinné prokletí, nebo co…:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Skleníková květinka, nebo strach ze života?

Skleníková květinka, nebo strach ze života?:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Nejsem já vlastně šťastný člověk?

Nejsem já vlastně šťastný člověk?:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Pavlínčina životní statistika

Pavlínčina životní statistika:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Hledám smysl života

Hledám smysl života:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Moje krásná smutná kamarádka single

Moje krásná smutná kamarádka single:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Vyplatí se nevzdávat to

Vyplatí se nevzdávat to:
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Ivanka Adamcová odpovídá na nejčastější otázky

Ivanka Adamcová na závěr

O autorce

Předmluva autorky

Oblíbila jsem si jeden rozhlasový pořad. Osobnosti různých oborů se v něm vyjadřují k aktuálním událostem. Půlhodinku nazvanou Jak to vidí si každé ráno náramně užívám. Potom už mám jasno a vím, že se další den opět dozvím, co, kdy, kde, jak a proč.Nezapřu v sobě novinářku, zvědavou a zaujatou děním.

Knížku, kterou jsme s Ivankou Adamcovou napsaly, jsem tudíž nazvala podobně. Díky jejímu učení mám totiž jasno i v tom, na co nedosáhne žádný rozhlasový pořad. Mám jasno ve vlastním životě. A protože jsem vzorná žačka, byť „je ještě co ladit“, jak říká Ivanka, nebudu to tady rozebírat, vždyť přece už vím, že je dobrý takový, jaký je.

V mém osudu byla mimo jiné nastavena i dvě důležitá setkání. Napřed se spisovatelkou Hankou Synkovou, která ve mně vzbudila zvědavost, a pak s duchovní učitelkou Ivankou Adamcovou. I já se ptala: Kdo je ta žena, jíž Hanka věnovala kapitolu v knize Všechno je JEDlé? I já ji chtěla poznat a dozvědět se pravdu o smyslu života. To je to podstatné, co jsem na jejích přednáškách během tří let (2011 – 2013) pochopila, ale trvalo mi ještě hodně dlouho, než jsem to takhle dokázala zestručnit!

Vždycky jsem pátrala po něčem, co by mi opodstatnilo zádrhele v mém životě, který se podobně jako životy nás všech většinou neubíral jen cestičkami vysypanými plátky růží. A snad mě až touha smířit se s tím nejtěžším, s čím se občas potýká každý z nás, dovedla k rozcestníku, od nějž vedla jedna trasa k Ivance. Shodou okolností – kdepak, to bych řekla dřív, dnes vím, že božskou vůlí – mě dovedla k poznání, že žiju to, co žít mám. A že když přijmu, co mám v osudu, poznám pak ty krásy života, které mi dřív unikaly.

Na první setkání s Ivankou jsem se moc těšila, ale když jsem to lednové ráno v roce 2011 vstala do lezavé zimy a představila si, že pojedu autobusem přes celou Prahu, málem jsem Hance volala, že to vzdávám. To bych ale neudělala Hance ani tomu, kdo se „na Ivanku“ nedostal kvůli mně. A pak, Ivanka měla mnohem delší cestu než já, žije v Teplicích
v severních Čechách.

Netušila jsem, co mě čeká, jen jsem byla zvědavá. Když ta drobná tmavovláska začala mluvit, otevřela jsem pusu úžasem nad slyšeným. Cože? To je vážně tak jednoduché? Jak to, že jsem si takhle přehledně neuspořádala život sama?, šlo mi hlavou. Cítila jsem, že všechno, co říká, vím, jen…

Kruci, jak to, že podle toho nedokážu žít?, ptala jsem se za ten den sama sebe několikrát. Inu, tak to je. Ivanka musela vstoupit do mého života, aby mi připomněla, že je třeba dodržovat řád. I číst jsme se museli naučit osvojením si jednotlivých písmen, a tak jsem se s ní ráda začala znovu učit chápat nezbytné a přijímat to.

Dnes už znám obsah výrazů jako je pokora, odpor, božství, láska. Nejen že to znám, já se snažím to žít. A protože jsem toho 10. ledna jela domů s pusou pořád otevřenou a několik dní poté prožívala blaženost, jakou mi neposkytli ti, od nichž jsem ji dřív očekávala, chtěla jsem přispět k tomu, aby si učení Ivanky Adamcové mohli poslechnout i další lidé.

Dnes jsou nás tisíce. Jednou jsem jela na její přednášku přes tři sta kilometrů, protože jsem nutně potřebovala slyšet znovu a znovu, že všechno je takové, jaké je, a je to tak správně.

Můj život se po návratu k rozcestníku vydal po úplně jiné trase, která už připomíná tu moji vysněnou. Naučila jsem se chápat nutné a milovat. Nic už mi nepřipadá těžké a nezvladatelné. Jakmile jsem přestala hodnotit, posuzovat, očekávat, zoufat si, začaly přicházet zázraky. Víc klidu, spokojenosti, víc práce a porozumění s lidmi.

Tato knížka je výsledkem mého přání podělit se o poznání, ale bez spolupráce s Ivankou bych si netroufla. Spolu jsme se pokusily shrnout to podstatné z jejího učení do knížky, kterou jste právě otevřeli. Je plná příběhů lidí, z nichž mnozí ještě nevědí, ale někteří už ano.

Dílo je hotovo, vzniklo z lásky a věřím, že takto bude i vnímáno.

Psát na základě skutečných příběhů je ošidné. Autor stále myslí na to, aby neublížil těm, jejichž kus života si ke ztvárnění vypůjčil. Proto jsem si dovolila použít i něco ze své literární fantazie, aby nikdo nemohl být ztotožňován s jakoukoli postavou této knížky.

Děkuji za pochopení

Olina Táborská

Předmluva Ivanky Adamcové

Přátelé,

pokora je jedním z nejčastěji skloňovaných slov na planetě. Přesto mnoho lidí ještě neví, co toto slovo ve skutečnosti obnáší. Mnozí se domnívají, že ji žijí, a nevnímají své skryté odpory, které jim jejich tělo nastavuje jako závoru před světem zcela odlišným, světem vaší skutečné reality, vašeho božství. Mnozí duchovní učitelé předkládají lidem na prvním místě takzvanou tvorbu svého vlastního života v blahobytu, čímž ale k sobě přitahují v první řadě ty, kteří ještě prahnou po bohatství hmoty. Je to obrovská past, jež hmotu těla jedince jen posílí, je-li úmysl takto nastavený. Naopak cesta k pokoře je velmi obtížná a je už nastavená v osudu každého z vás. Teprve tehdy, kdy vás nezajímá výsledek a cíl vaší cesty a přijmete vše tak, jak to je, podrobíte si hmotné vědomí svým božstvím. Pak vám hmota bude navěky sloužit.

Pokora je vlastně hranice, za kterou se otevře vše, co člověk k životu potřebuje. Paradoxně ale až tehdy, kdy už to nepotřebuje a nemusí to nutně mít. Je to stav „posledního“ ze všech a stav, kdy mu to poslední místo zcela a bez odporu vyhovuje. Za touto hranici je jen mír a klid a tehdy jedinec poznává, že je vším, rozumí odporům druhých lidí a neposuzuje je, neboť ví, že oni ještě musí prožívat své názory a své boje, aby jednoho dne získali nadhled nad veškerým děním. Neumí se zlobit na ty, jež bojují jakýmkoliv způsobem. Není s čím totiž bojovat, jestliže vnímáte, že vše, co kdy existovalo, jste vy sami, a sami jste vždy činili, co jste druhým přisuzovali. Z tohoto důvodu vznikla tato kniha obyčejných a skutečných lidských příběhů, ke kterým jsem směla být přizvána, abych je „zhodnotila“, pohlédla na ně jinýma očima a vy jste mohli společně se mnou pohlédnout do jiné roviny našeho světa. Ať je vám k užitku.

Vaše Ivanka

Životní lekce skrze syna

„Květiny bílé rostou po cestě, po cestě všude kvetly…“ Moje oblíbená árie z Rusalky. Vybrala jsem ji pro náš svatební pochod. Kdykoli ji zaslechnu, vidím se v bílých šatech, s vlasy vyčesanými do umného drdolu, protkaného bílými kvítky.

Konec romantiky, která žena tohle nepoznala nebo nepozná? Která si v té chvíli nepřipadala nejkrásnější a nejdůležitější? Která neviděla svoji budoucnost v těch nejjasnějších barvách?

Všechno budeme mít nejlepší, říkala jsem si. Nejlépe zařízený byt, nejhezčí a nejchytřejší děti. A naše láska bude také nejlepší.

První Vánoce ještě v podnájmu. „Měli jsme nejhezčí Vánoce,“ trousila jsem kolem sebe a vyjmenovávala jednotlivé položky našeho domácího štěstí. Nevnímala jsem, že ostatní prožívají totéž, anebo že se zrovna nemůžou se mnou srovnávat. Byla jsem pěkně neomalená, sobecká, zahleděná do sebe.

Manželovi nechybělo nic z toho, co jsem si vysnila. Slávek… Měl pěknou postavu, černé oči a kudrnaté hnědé vlasy, studoval vysokou školu. Hrál na kytaru a založil kapelu. Hodili jsme se k sobě i fyzicky, naše těla jako by Bůh tvořil podle párové šablony. Už ve dvaadvaceti jsem poznala orgasmus! Nevěděla jsem, jaká je to vzácnost. A že patřím k vyvoleným ženám, které dostaly do vínku i tuto radost. Ke všem darům jsme získali ještě jeden hodně podstatný pro život rodiny: Byt.

Do tří let první dítě. Syn. Vážil čtyři kila a byl samozřejmě největší ze všech. A hned nejvíc pil. Když jsem slyšela: „Kubík už vypil devadesát“, vyneslo mě to spolu s mou pýchou do míst, odkud jsem přezíravě pozorovala, jak ostatní děti pijí například jen sedmdesát…

Proč si vybavuju, že než se naučil sát z prsu, vypil v porodnici devadesát mililitrů mého mléka? Bylo to pro mě tenkrát vážně tak důležité? Čestně? Bylo.

Kubík se u mě v bříšku měl dobře, na svět přišel opravdu veliký. Nic z toho, co jsem pro něj nachystala, mu nebylo. Všechno jsme museli pořídit nové, větší. Jeho první botičky měly číslo třináct, považte. A já se stále dmula pýchou.

Pořídila jsem zelený kočárek, doplňky musely ladit. Nosila jsem zelené boty a měla zelený kostýmek, který mi ušila tchyně. Ta mě v mé nadřazenosti ještě podporovala. Byly jsme nejlepší. Z jejího syna měl být prezident, nic méně, z jejího vnuka něco podobného. A já musela chodit nejlépe oblékaná. „Aby všichni viděli.“

V té době před čtyřiceti lety vládla v naší zemi strana. Nedá se říct, že bychom se jako jedinci mohli výjimečně projevovat a prosadit v zaměstnání. Přesto byl můj muž v práci spokojený. Ctižádost jeho máti se přenesla i na mne. Jsem prostřední dítě, první se rodičům narodila sestra a třetí syn. Je jasné, že druhá dcera nebyla zrovna tím, co si představovali, a bylo to znát. Odmalička jsem se musela o svá práva hlásit důrazněji než sourozenci. Soutěžila jsem o přízeň, o lásku, o uznání.

Jakmile jsem v roli matky zjistila, že zvládnu výchovu syna zcela bravurně, zdálo se mi, že potřebuju k pocitu naplněnosti ještě něco víc. Jen tak jsem zkusila podat přihlášku na vysokou školu.

„Nemáš šanci,“ říkali Slávek s matkou.

(Vzala jsem si její nejmladší dítě ze tří, měl dvě starší sestry. S ním jsem si přivedla do života i ji, ale nevadilo mi to. Moje máti se víc viděla v bratrovi, otec v sestře. Tchyně mi toto příkoří dokonale kompenzovala).

„Uvidíme,“ prohlásila jsem a na zkoušky jela.

Za dva týdny viděli! Tu stručnou větu: „Jste přijata“ jsem si četla od rána do večera, kdekomu ji ukazovala.

„Uvidíme po prvním semestru,“ řekl manžel a tchyně to zopakovala.

Viděli. Zkoušky jsem udělala napoprvé, tak se oba smířili a tchyně začala být pyšná i na mne.

Manželova práce vyžadovala většinu jeho volného času. Odjížděl služebně na několik dní v týdnu, někdy i na týdny. Tchyně i moji rodiče žili vzdáleni víc než tři sta kilometrů. Spojovaly nás dopisy a několikadenní návštěvy, neoplatilo se jezdit na den. Po zbytek roku jsem žila sama se synem a s učením. Šlo mi to, nebylo nic, co bych nezvládla. Stihla jsem ještě i zavařovat, nakládat, stručněji plnit spíž osobně nasbíranými a zpracovanými houbami, borůvkami, jahodami.

Slávkova nepřítomnost doma jako by se násobila, přibývalo dní a nocí, kdy jsme spolu nebyli. Pak to prasklo. Měl milenku a nehodlal ten poměr skončit. Nebyla tak vzorná jako já. Jejich syn byl uřvaný, tlustý a bázlivý, její vlasy řídké a jemné oproti mým hustým a poddajným. Oblékala se jako všichni ostatní, jen já měla originály od tchyně.

„Co na ní vidí?“ zajímalo mě.

I když věděl, že vím, vztah skončit nedokázal. Pamatuju, jak to bolelo. Nejhorší byly představy, že s ní dělá to, co dělával se mnou.

„Ne, nedopustím, aby mi někdo takhle ubližoval,“ zařekla jsem se a dupla si: „Po státnicích ho opustím.“

Rozvedla jsem se s ním ještě dřív. Potkávala jsem totiž najednou muže, kteří byli ve srovnání s mým o tolik zajímavější! Obzvlášt spolužák z ročníku měl všeho víc než manžel. I dětí, o jedno. A větší zájem o mě. Nebylo cesty zpátky.

Rozvod proběhl rychle. Oba jsme souhlasili bez výhrad. Našla jsem si práci v podniku, který přiděloval byty, a odstěhovala se i se synem. Slávek o něj stejně ztratil zájem.

Vysokou jsem dokončila, pořád zvládala Kubíkovu výchovu i práci, vztah se spolužákem však po státnicích skončil. Vrátil se do své provincie k manželce. Já jsem sbírala body za dosavadní dřinu a odvahu. Stala jsem se vedoucí oddělení a sahala po místě vedoucí odboru. Byla jsem samostatná, volná, pracovitá. Dařilo se mi a těšila jsem se na povýšení a ano, i na víc peněz. Ex-manžel o milenku přišel, rozhodla se pro život po boku svého manžela.

Slávek si hned našel náhradu. Brzy mi Kuba po návratu od táty hlásil, že bude mít nevlastní mámu a bratra. U soudu o zvýšení výživného ze čtyř na pět set jsem ale neuspěla. „Mám novou rodinu, nemůžu si dovolit platit víc,“ se soudkyni líbilo víc než moje: „Jsem na všechno sama, otec dítěte mi víc než ty čtyři stovky soudem určené nechce dát, ale na střední škole, kam se syn chystá, bude mít větší výdaje.“ O to víc jsem se rozhodla ukázat všem, že to zvládnu i bez doprošování se a den, kdy povýším, očekávala jako záplatu na tu soudní facku.

No a pak jsem povýšila.

Tady končí příběh můj a začíná příběh mého syna. Vyrostl z něj krásný kluk. Urostlý, v obličeji s pravidelnými rysy. Ve vzhledu si vzal z mámy i táty to hezčí, v povaze to horší. Měla jsem vždy pocit, že je váhavý až flegmatický jako jeho otec. Benevolentní. Klidný. Já jsem byla impulzivní, energická, rozhodná.

Rozhodně jsem pro něj sehnala nejlepší střední školu v Praze (jak jinak). Měsíc před přijímacími zkouškami a před převzetím mé nové, vyšší, funkce onemocněl.

„Mami, zůstanu dnes doma, není mi dobře,“ řekl ráno.

Připravila jsem mu do termosky čaj, rohlíky a lehký oběd a šla do práce. Najednou jako by mi přišlo odněkud varování, že mám jet domů dřív než obvykle. Nevím, co to bylo, ale poslechla jsem. Do smrti nezapomenu na ten pohled. Jakub jako by od rána zhubl, obličej připomínal lebku, z níž jsou vidět jen zuby. Nevěděla jsem, co mu je, věděla jsem, že je to hodně zlé.

Tenkrát jsme neměli telefony, musela jsem utíkat na poštu. Než na mě přišla řada, počítala jsem vteřiny. „Syn vypadá jako by umíral, ptejte se, nevím, co dělat, říkat,“ vychrlila jsem a pak jen odpovídala na otázky a přála si, aby raději hned přijeli. Nemůžu napsat „modlila jsem se“, protože tehdy jsem se modlit neuměla. Neměla jsem ponětí, zda Bůh je či nikoli, a ani jsem se o to nezajímala. Pro mě Bůh nebyl, bylo jen to, co jsem si sama vydřela.

„Cítím tady aceton, to bude diabetes,“ pronesla lékařka, sotva jsem jí otevřela dveře bytu. Během dvaceti minut uháněla sanitka i s Kubou někam… „Zavoláme vám, kde bude hospitalizován,“ řekla.

„Nemám telefon!,“ volala jsem za nimi.

Odjeli a já seděla nehnutě v kuchyni u stolu a nemohla se zbavit obrazu s umírajícím synem. Asi za hodinu někdo zvonil u vchodu. Vyhlédla jsem z okna. Stála tam ta samá sanitka a dole mi její obsluha oznamovala, že mám jet s nimi do Všeobecné nemocnice. Rychle jsem na sebe hodila svetr, vzala kabelku a zavolala výtah. Než jsem sjela dolů, opakovala jsem si pořád dokola: „Není mrtvý, nepřijeli ti to oznámit…“

„Váš syn je v kómatu, musíte jet s námi, protože bez vás nevyplníme vstupní dotazník,“ oslovila mě mně už známá lékařka.

„Nezemřel?“ vykřikla jsem.

„Ne, ale popravdě, zavolala jste nás za pět minut dvanáct. Teď už ho zachráníme,“ zklidnila mě.

Dodnes si pamatuju, jak vypadala. Jako anděl. A to jsem do té doby žádného anděla neviděla a ani jsem si žádného z nich nepředstavovala. Tahle doktorka však byla anděl a nikdo mi to dodnes nevymluví. Subtilní světlovláska s obličejem – vlastně nevím, zda krásným, vím, že laskavým. Takže krásným.

Odevzdala mě v nemocnici kolegům, s nimiž jsme sepsali Kubovu anamnézu. Nikdy jsme se už nesetkaly, já ji však občas vidím v podobě mého prvního anděla.

Kuba se po několika dnech přestěhoval do Motola na diabetické oddělení. Vedl ho nejlepší diabetolog v zemi. Jestli tomu tak bylo ve skutečnosti, nevím, pověst tvrdila, že ano a já jsem tomu ráda věřila, i když – tehdy poprvé mi bylo všechno jedno kromě jediného – aby se Kuba uzdravil.

V Motole jsem se dozvěděla, že to jediné se už nikdy nesplní.

„Dětská cukrovka, diabetes mellitus prvního typu, je nevyléčitelná. Naučíte se píchat mu inzulín, počítat chlebové jednotky a syn bude žít, jako žijí tisíce jiných dětí.“

„Mami, prý nesmím sladké. To už nebudu moct ani tvé ovocné knedlíky, lívance, koblihy a palačinky?“ zeptal se mě patnáctiletý Kubík, jen co jsem vešla do pokoje, kde ležel. Tehdy jsem ještě nic o této nemoci nevěděla, a tak jsem mu nedokázala odpovědět, obávám se, že jsem ho svým vystrašeným výrazem jen utvrdila v tom, co s obavami vyslovoval.

A pak, měl měsíc do přijímacích zkoušek! Jakmile mě lékaři ujistili, že přežije, už jsem se přehoupla ve svých plánech a myšlenkách k jeho studiu. Když jsem v nemocnici svěřila obavu o to, zda Kuba stihne přijímačky, zklidnili mě. Jejich: „To je v pořádku, máme tady skvělou učitelku, připraví ho, buďte v klidu,“ mě pohladilo a já opět pocítila závan andělských křídel. Co to? Dosud jsem životem proplouvala bez nich a dařilo se mi. Teď mám starost a… Nevěděla jsem, že jsou tu právě proto, že je potřebuju. Do té doby jsem se přece obešla. Zajímalo mě, zda to má nějakou souvislost. Dokud se mi daří, nic, přijde první krize, a jako bych je cítila nablízku.

V práci už věděli, co je se synem. Mohla jsem si dovolit být smutná. Občas setřít slzu, objevovaly se nečekaně, proti mé vůli. Zrovna jsem se jedné zbavila cestou z kanceláře do kuchyňky. Sekretářka ředitele si tam právě dělala kávu. Podívala se na mě a soucitně pronesla: „Naděnko, Pán Bůh zkouší vyvolené.“ Nevěděla jsem, co na to říct, ale ona ani odpověď nečekala. Pohladila mě nenápadně po rameni, byl to jen takový letmý dotek – že by i ona byla andělem, převlečeným do kostýmku?, napadlo mě.

Na svoji práci jsem se však dokázala soustředit, projevila jsem vůli a schopnost ovládat emoce, aniž jsem věděla, že takové umění existuje. Prostě jsem si řekla: „Stalo se, už se neodstane, musíš jít dál.“

A šla jsem.

Za několik dní mi ředitelova sekretářka přinesla velký papírový sáček naplněný sušenými bylinami. „To je čubet benedikt. Vařte to synovi,“ řekla a já zase ucítila to pohlazení. Děkovala jsem dojatě i nechápavě. Proč já? Nikdy jsme spolu mimořádně nekomunikovaly, byla jedna z mnoha a já pro ni taky. „Je to anděl, proč by ke mně byla jinak milá?“ řekla jsem si a usmála se na ni s výrazem vděku.

Zajímalo mě, co je to za osobu. Nenápadná paní kolem padesátky, vždy elegantní, nikdy nic výstředního na sobě ani v chování. Nosila kostýmky a stejný účes bez ofiny s vlasy za ušima; jako by ho hlídala s pravítkem v ruce, a kdyby jí vlasy přerostly jen o milimetr, napravila by to. Make-up žádný, jen jemná narůžovělá rtěnka. Decentní dáma.

Na rozdíl ode mne. Bylo mi čtyřicet a líbily se mi módní výstřelky. Oproti těm dnešním vlastně ani o výstřelky nešlo, i tak jsem měla odvahu nosit úzké sukně, lodičky na jehle a výstřih o milimetr hlubší. Zvýrazněné oči, tváře poprášené zdravíčkem, toho trochu i na špičku nosu a na bradu. Zdálo se mi, že špičatí, tehdy jsem dost zhubla. Dnes vím, že mi to slušelo.

Kubovi čubet benedikt nechutnal. „Je hořký,“ šklebil se.

„Prý pomáhá,“ snažila jsem se.

„Mami, mně už nepomůže nic, budu do smrti na inzulínu a bez sladkého,“ řekl a jeho tvář, tehdy také víc špičatá než obvykle – jako bych viděla tu svoji – zesmutněla. Zrovna přicházela sestra. „Co to slyším?“ pronesla rozverně a vysvětlila Kubovi, že se brzy naučí dávkovat si inzulín podle toho, co sní. „Takže i když si dáš někdy sladkost,“ dodala.

Já jsem si v duchu poznamenala, že jsem potkala dalšího anděla a těšila se z Kubovy radosti nad tou novinou. A vskutku – za pár dní mohl do cukrárny, dát si, na co má chuť, a učit se, kolik inzulínu si připíchne. Šlo se na to přepočítáváním na tzv. chlebové jednotky. Dnes mají nemocní inzulínová pera a inzulín dávkují počtem stisků. Byla jsem ráda, že je mu patnáct a že se nemusím učit nic přepočítávat a že mu budu píchat inzulín jen do okamžiku, než se to naučí.

V nemocnici byl měsíc. Pamatuju, že ho propustili v pátek, v pondělí šel dělat přijímací zkoušky. Ještě ten den jsem věděla, že je udělal a přijali ho. Tehdy jsem asi poprvé pronesla: „Bože, děkuju.“

Boha jsem si tenkrát personifikovala, takže mi přišlo nesmyslné v něj věřit. Jak může jedna postava zodpovídat za život miliard lidí? Přesto jsem si musela přiznat, že se ho dovolávám, když nevím, kudy kam, aniž ale cokoli očekávám.

S výběrem školy jsme měli s Kubou štěstí. Byl tam spokojený. Hlavní budova stojí pod Petřínskou strání, druhá je na Maltézském náměstí, té se říká „Školička“. I mně ta škola byla sympatická, chodila jsem tam čtyři roky na třídní schůzky a vnímala bohémskou atmosféru, v níž studovali budoucí grafici, konzervátoři a umělečtí fotografové. Kuba studoval grafiku, tisk, polygrafii. Jeho ročník byl první, který maturoval z počítačové grafiky, z oboru, který se synovi stal osudem. Ještě neodmaturoval a už měl práci, s ním celá jeho parta. Jedno z prvních grafických studií v Praze přijalo všech pět počítačových fanatiků.

Už zase jsem začala vidět svůj život z povýšenosti. Kuba proplouval školou bez problémů a já si budovala kariéru, připravená jít ještě dál. Opět mi připadalo, že svět mi nabízí všechno, po čem toužím. Nabídl mi to jako na podnose švédského stolu, ale jakmile jsem si chtěla vzít víc, sebral mi všechno.

Kuba totiž zase onemocněl, pro změnu začal slyšet hlasy. Zacpával si uši, křičel na ně, sedával zhroucený na zemi a žalostně mával rukama. Brzy nato se ocitl ve Všeobecné nemocnici podruhé, tentokrát na psychiatrii. Propouštěli ho s šílenou diagnózou. Schizofrenie. Užíval léky, píchal si inzulín a ztrácel naději na normální život.

„Bože, proč sis na nás zasedl?“ ptala jsem se ve chvílích zoufalství a stále nevěděla, koho oslovuju. Tehdy jsem začala chodit do kostelů. Ne na mše, ale přes den, do prázdných. Usedla jsem na lavici a ztichla. Nechala jsem na sebe působit atmosféru. Jednou jsem zavřela oči a jen tak chtěla odpočívat, protože mi to pomáhalo. Najednou jako by mě neviditelné ruce vzaly do laskavé náruče a vynesly někam, kde mi bylo tak krásně, pohodlně, jako by neexistovaly starosti. Když jsem pootevřela oči, připadalo mi, že se dívám do ohně; měl barvu spíš zlatou než rudou. Rychle jsem oči zavřela a seděla tam objímaná láskou. Tehdy jsem poznala, co je Bůh. Není to pán, není to nikdo, je to pocit, bezpečí, láska. Cítila jsem k němu takovou důvěru, že jsem se z toho rozplakala, ale byl to očistný pláč.

Tohle se mi stalo v kostele U Jezulátka, v Hellichově ulici, kousek od synovy školy. Pak jsem se dozvěděla, že je tam soška Jezulátka, má prý schopnost uzdravovat. Nějaký čas jsem tam chodila pravidelně a modlila se k ní o synovo zdraví, ale potom jsem si uvědomila, že jestli Bůh na Kubu tu nemoc seslal, nemusím se k němu modlit, přece ví, a také ví, kdy mu ji odebere, má-li to v plánu.

Toto poznání mi velmi ulehčilo život, pomáhá mi snášet Kubovu nemoc. Roky ji zvládal natolik, že mohl chodit do práce a nikdo nic nepoznal. Vědělo se o něm jen to, že má cukrovku. S léty se však začaly objevovat psychické ataky a následná únava. Při atace byl šíleně unavený, musel se moc přemáhat, aby dokázal vydržet v práci. Až doma, kdy si mohl ulevit, začal křičet a s někým si „to“ vyříkávat. Vyčítal komusi svůj zmařený život. Někdy jsem stála u dveří jeho pokoje a poslouchala to, ale bylo to pro mne velmi bolestné.

Brzy jsem poznala, že nemá cenu se ho ptát, s kým to mluví, protože když měl ataku, stejně mě nevnímal, a když ji neměl, nechtěl se o tom bavit.

Těžce jsem však nesla, že nemá dívku. Dlouho jsem doufala, ale potom se mě vnitřní hlas zeptal, zda bych jako máma dcery chtěla mít zetě schizofrenika. Od té doby jsem podobné myšlenky odháněla, hlavně jsem si přestala přát a představovat, že bude Kuba žít normální život. Chodil do práce, skládal a poslouchal hudbu, opravoval počítače, chodil s bývalými spolužáky do hospody, občas hrál jako DJ v klubech své vlastní skladby. Zdálo se, že ho to uspokojuje, ale přibývalo atak a já si pomyslela, že je to proto, že nemá sex.

Nemá sex, sedá mu to na mozek, říkala jsem si nešťastně a přemýšlela, jak mu pomoct, ale to nebylo v mé moci. Nakonec, neušlo mi, že kdykoli k nám přišla na návštěvu mladá dívka, mám spoustu mladých kamarádek, Kuba se zavřel v pokoji. Zmohl se jen na pozdrav, při němž se na ně ani nepodíval.

Vzdala jsem to.

Vzdal to i on.

S nemocemi se sžil a začal je mít pod kontrolou. Dokonce se cítil tak dobře, že chtěl bydlet sám. Pronajal si přes kamaráda, jehož otec vlastní dům, garsonku za slušné nájemné, a že to zkusí.

Tehdy jsem měla po delší době opět naději, že snad… Už zase jsem vyzařovala pozitivní energie a… No, konečně jsem se mohla zamilovat a měla jsem štěstí. Zakrátko jsem už zase vybírala hudbu pro náš svatební pochod. Pro oba druhý, můj krásný, vášnivý, zamilovaný Václav byl také rozvedený.

První roky po svatbě můžu s čistým svědomím nazvat idylkou. Jediným stínem na té sluncem prozářené cestě bylo pomyšlení na to, že Kuba tenhle druh štěstí zatím nezná. Poprosila jsem Vaška, aby s ním na toto téma promluvil, aby se zeptal, měl-li vůbec někdy děvče.

Slíbil mi to, ale nesplnil. Jejich vztah se stal bubákem na širém poli mé spokojenosti. Kdykoli jsem polevila, bubák vycenil pomyslné zuby a zahnal mě tam, kam jsem se jako vždy ve chvílích, kdy jsem se cítila „down“, zařadila. Mezi outsidery.

Jen co se zdálo, že se ke mně tác s dobrotami života blíží a já natáhla ruku, babizna jménem Škodolibost mě od něj s gustem odstrčí a já zůstanu stát ochuzená o spoustu toho, co jsem chtěla také ochutnat. Pak stačilo, aby Václav zažil Kubovu ataku a bubák s babiznou si mohli mnout ruce. Podle Václava byl Kuba simulant a potenciální bezdomovec. „Hraje to na tebe!“ zuřil manžel.

„Platí nájem, chodí do práce, co po něm chceš? Je nemocný, nechápeš?“ bránila jsem ho.

Marně, Václav byl přesvědčený, že to se mnou Kuba umí a že jsem opičí matka, která mu „všechno baští“. Jednou přišel Jakub domů těsně po atace, ještě byl mimo. Poznala jsem to už. Chodil jak robot, měl nepřítomný pohled a nereagoval. Přišel, usedl a kymácel se. Dopředu, dozadu, dopředu…

„Když jdeš k matce, měl by ses slušně obléct a hlavně umýt a učesat,“ uslyšela jsem část konverzace mých dvou milovaných chlapů. Syn neodpověděl, stále se kymácel a zíral. Nedalo se poznat, na co.

„Slyšel jsi mne?“ přidal na hlase Václav.

„On tě nevnímá,“ přimluvila jsem se.

Nechce se mi popisovat, co následovalo. Já jsem věděla, že při a po atace má Kuba jiné priority, než je koupelna. Potřeboval k matce, bylo mu zle. Tam ho čekalo Zlo jménem Václav. Nechtěla jsem je rozeštvat, ale ani jsem nehodlala přistoupit na Vaškovo hodnocení. Chápala jsem, že mu Kuba vadí. Mnohdy mu vyjmenovával, co on v jeho věku dokázal, že vychoval dvě dcery, přinutil je vystudovat vysokou školu, vybudoval si postavení a pomohl k tomu i jim. Nenechal si vysvětlit, že ne každý člověk jde stejnou cestou jako on, že ne každý musí mít vysokou školu, být zdravý a úspěšný.

Václav je muž, který mi přišel do života se všemi vlastnostmi, jakými jsem oplývala já předtím, než se nemoc usadila v naší rodině. Úspěch, peníze, kariéra, sebevědomí. Nic jiného nepřipadalo v úvahu.

„Proč sis mě bral? Tohle všechno pro mě už není podstatné,“ omráčila jsem ho jednou.

„Jak, není podstatné?“ řekl a rozhlédl se po mém bytě. Věděl, že jsem si jej sama pořídila, zařídila, že mám dobrou práci a že jsem měla možnost mít vyšší post. Snad doufal, že k němu ještě vztáhnu ruku, i když jsem mu zdůraznila, že o to nestojím, PROTOŽE MÁM NEMOCNÉ DÍTĚ A TO JE MOJE OMEZENÍ.

Od Kubíkova duševního onemocnění uplynulo osmnáct let. Dávno jsem vzdala své ambice na výšlap po kariérním žebříku, vedoucímu k nedostižným vrcholům. Našla jsem si práci klidnější, která mi vždycky dovolí být k dispozici synovi. Jeho zdravotní výkyvy jsou nepředvídatelné stejně jako nálady a reakce mého druhého manžela. Jeho jsem opravdu milovala, to nebyla svatba z nerozumu nebo z mladického poblouznění. Přesto jsem mu navrhla, že pokud mě nedokáže milovat i s nemocným synem, může si dělat, co chce. I odejít.

Nerozvedli jsme se, ale nestýkáme se. Víme o sobě prostřednictvím jeho rodiny, do níž stále patřím, a vím, že mě mají rádi stejně jako já je. Manželovy sestry viděly Kubu ve stavu, kdy mu bylo opravdu zle, a chtěly se na bratra zlobit. „Nemusíte, on za to nemůže,“ bránila jsem ho.

Za čas jsem se dozvěděla, že má Václav milenku. „Vím o tom, že nejsi sám, jestli chceš rozvod, nebudu ti stát v cestě,“ řekla jsem. To bylo před rokem.

„Jak můžeš být tak velkorysá?“ diví se někteří z okruhu mých blízkých.

„A co mu můžu nabídnout já?“ oponuju.

Uvědomuji si, že jsem smířená. Jestli už spolu nemáme být, nebudeme, máme-li, dojde na to. Zatím tu jsem pro Kubu, který už nezvládal bydlení v garsonce a vrátil se ke mně. To ještě pracoval v reklamce. Před rokem mi napsal z práce ještě před příchodem domů: „Mami, propustili mě.“

Věděla jsem, že si další zaměstnání zatím nenajde. Nemoc ho pronásledovala už i vzhledově. Potom mu ošetřující lékařka navrhla invalidní důchod a dlouhé léčení.

„To kdyby Václav věděl,“ pomyslela jsem si.

Dozvěděl se to od sester, s nimiž jsem v kontaktu. „Prý vám oběma křivdil,“ referovaly mi jeho reakci.

Nebrala jsem to jako satisfakci. Nic takového už neočekávám, není to pro mne důležité. Naučila jsem se žít malými radostmi dne. Hodně jsem se ztišila, což mi přineslo vyšší vnímavost vůči přítomnosti andělů, těch Božích poslů, kteří, jak dnes vím, nám jsou stále nablízku.

Jednou jsem cítila jejich přítomnost tak hmatatelně, že jsem s dojetím pronesla nahlas větu: „Pane Bože, děkuju ti za ochranu a víš ty co? Přijímám, že mám nemocného syna. Asi jsi mu mě přidělil, protože víš, že mu budu dobrou mámou. Tak jo, budu mu s láskou nablízku, a co můžu, to pro něj udělám, aniž si budu cokoli přát.“

Jakmile jsem to vyslovila, opět jsem měla pocit, že mě ta křídla vynesla do zlaté záře, a když jsem si to tam užila, pomaloučku mě spouštěla na zem, kde mám své poslání. To odpoledne jsem šla za Kubou na psychiatrii. Uvítal mě neuvěřitelným: „Mami, představ si, že nemám schizofrenii, tím nekonečným vyšetřením ji vyloučili.“

„Cože?“ málem jsem vykřikla.

„Jo, budou mě léčit na deprese v důsledku malé odolnosti vůči stresům.“

Já jsem se tam rozplakala štěstím. Chápete? Vnímala jsem tu novinu jako odměnu za moji pokoru.

Neřekla jsem to Kubovi, protože on v Boha nevěří. Naopak, bouří se proti němu, protože mu zazlívá svůj osud. Říkám si, že až uvěří, vyléčí se, ale to není v mé moci, stejně jako v ní není Václavův návrat. Vím, že ho pořád miluju, ale nechci se s ním ani hádat, ani mu vnucovat život s mým synem. Uvědomila jsem si však, že nežárlím na jeho milenku. Dokonce mám v sobě takový klid, až si někdy zase připadám jako ta namyšlená mladá holka, jíž ležel svět u nohou, protože si říkám: „Jestli tě opravdu miluje, vrátí se.“

Jak to vidí Ivanka Adamcová

Životní lekce skrze syna

Každý člověk, ať žije jakýkoli život a má v něm jakoukoli roli, je dobrý takový, jaký je. Z každé inkarnace opouštíme tento svět se svým poučením. Proto lidé na sklonku života bilancují. Následně se rodíme úplně čistí jako nevinné dítě, které se ale míru odporu musí naučit od svých rodičů. To znamená, že jako božskému vědomí nám vyhovuje matka a otec s jejich vlastnostmi pozitivními i negativními a také nám vyhovuje pořadí, v němž se rodíme třeba i do vícečlenné rodiny. V tomto příběhu je to nádherně nastavené.

Naďu čekalo velikánské úsilí, jak se prosadit formou soutěžení a dokazování, že je ve všem nejlepší. Není náhodou, že se narodila jako druhá ze tří dětí. Starší byla sestra, Naďa měla být chlapec, který přišel až po ní.

Jak dokonalý božský plán! Už v jejím dětství musel vzniknout odpor přesně takový, s jakým v minulé inkarnaci opouštěla tento svět. Jedině tak mohla v následných krocích umenšit své odpory a poznat skutečné hodnoty.

V prvním části života tedy rostl odpor – soutěžení s rodiči i sourozenci a pokračovalo to i po sňatku. Chtěla mít nejlepšího muže, vynikat v životním stylu, odlišovat se. Doháněla vše, co postrádala jako prostřední dítě. V tom ji podporovala i tchyně, ta to zase dělala pro svého „jedinečného“ syna.

Naďa si libovala. Novorozený chlapec nejvíc vážil a nejvíc pil. I tohle považovala za prvenství. A bylo to dobře, musela si tím projít. Blížil se však čas, kdy se měla začít učit skutečným hodnotám.

Dokazovala dál – studiem vysoké školy. Obdiv jiných jí lichotil, aniž věděla, že se ve skutečnosti víc a víc odděluje. To, co považovala za dobré, přijímala, a zlé (v jejím pojetí) odmítala. Viděla svět skrze síto vlastní oddělenosti neboli hmotného stavu. To nastává v situaci, kdy se považujeme za tělo se jménem a chceme vynikat například jako Naďa.

Osud ji ovšem zavedl do slepé uličky. Svůj život manželky, matky a studentky zvládala s velikánským vypětím. Touha dokázat, jak je dobrá, v ní vytvářela obrovskou hnací sílu a to jí zase pomáhalo překousnout manželovu častou nepřítomnost doma.

Jenže přišla první rána! Manžel si našel milenku, která nebyla tak atraktivní jako jeho žena. Naďa ještě nevěděla, že dostala velký dar, stačilo situaci přijmout bez odporu. Na to však nebyla připravená. Zatím měla pocit, že jí někdo krade muže.

Najednou už nebylo všechno nejlepší. Ego jí malovalo scénky, co všechno manžel s tou druhou dělá. Logicky přišel další odpor. Nedopustím, aby mi někdo takhle ubližoval. Po státnicích ho opustím, rozhodla se řešit situaci vůlí člověka.

Je to hypotetické, ona to neměla dokázat, takže se to nestalo. Osud je nastavený a hotový, procházíme takovým, jaký jsme si vybrali, takže se to děje jen v DNA a vaše božství si vybírá vstup do hmoty, která mu vyhovuje se všemi reakcemi. Tady je jasný předpoklad, že v této době těla to ještě nemůže pochopit.

Pokud by dokázala přijmout situaci s niterným klidem a na svoji konkurentku se nezlobila, opravila by všechny odpory včetně těch, které vznikly v dětství, kdy soutěžila se sourozenci. Vše se ale děje tak, aby naše vědomí hmoty bylo vývojově změněno na vědomí božské.

Naďu čekaly další zkoušky. Vytvořila nový odpor hmotného těla, když požádala o rozvod a neměla vyřešené odpory. Tak to má spousta lidí, kteří až po mnoha a mnoha inkarnacích zjistí, že je všechno docela jinak. Pokora v přijetí by jí i dalším zúčastněným pomohla zachovat vnější klid, mír a všechno by se narovnalo. Nadě se nedostávalo vhledu do jednoty, tedy do božského záměru. Ten je tady prožíván jako POKORA. Tedy klid nitra.

Stačilo, kdyby si řekla: Našel si jinou, asi se mnou není šťastný. To by nebyl dobrý život ani pro syna. Propustím ho dobrovolně, nebudu mu nic vyčítat ani uraženě vyhrožovat: Počkej, já ti ukážu!

Takový boj jedince rozdrtí a odnese to jeho nitro, ne vnější svět. Kdyby Naďa dokázala vidět samu sebe pohledem partnera, došlo by jí, že se nemůže přiblížit k někomu, kdo útočí. Pokud by zůstala niterně klidná, nevěrný muž by si časem uvědomil, že rodině ublížil. V takových prozřeních v sobě člověk objeví niternou lásku, protože stav bez odporů je láskou.

Co udělala Naďa? Aniž dořešila vztah s manželem, začala si s dalším mužem. Protože v prvním vztahu zůstala hmotou, muselo přijít opakování. Rozvod proběhl rychle, oba souhlasili bez výhrad, ona se odstěhovala i se synem, o kterého táta ztratil zájem. Báječné bylo, že Naďa své povinnosti zvládala a nestěžovala si. Starala se o syna, vysokou školu dokončila a snažila se žít, jak to šlo, ale pozor! To, co nevyřešila, si nesla pořád dál, a tak ji čekala opravná situace, kdy muselo dojít k podobné události. Proto skončil i druhý vztah.

Naďa se rozhodla dělat kariéru v době, kdy se ex-manželova milenka vrátila ke svému muži. Kdyby se Naďa neunáhlila a měla trpělivost, mohlo se vše urovnat a i první manžel by si k ní možná našel cestu zpátky. Ta však už byla neprůchodná.

Měla jasno: Postarám se o syna, vydělám spoustu peněz, nebudu se doprošovat. Je vidět, jak ji pořád hnala pýcha, tak skvěle nastavená pozicí prostředního dítěte! A vše bylo správné. Přesně tak, jak to probíhalo, tak to bylo dobré, aby pochopila události, vyžadující postupné řešení.

Běžel čas. Naďa se stabilizovala, žila pro syna, v němž se viděla. O nic se nemusel starat. Nebyl energický jako ona, ale naopak váhavý. Nic pro matku, která má pocit, že zvládne celý svět. Pořád je vše dobré – tak si to sama zvolila. Nebylo její vinou, že je syn flegmatický, kdepak. To je božská nabídka. Proto je dobré, že si člověk vybere svůj osud. Když už si Naďa vybudovala takový odpor, v osudu měla zákonitě připraveno, co situaci narovná.

Kuba si ji vybral jako nejlepší matku a ona tomu dostála. Vybrala mu nejlepší školu a stále předváděla, jak je skvělá. Syn si musel připadat neschopný. Mít matku, která mě bude takhle postrkovat, ve mně vzbudí jen pocity vlastní nedostatečnosti. Přibude mindrák, že jí nestačím, že se mnou možná není spokojená. I to bylo nastaveno v osudu chlapce, který v minulosti neměl tento odpor vyřešený. Proto si vybral tak sebevědomou a schopnou maminku.