Michael Robotham 

Než jsi mě našla 

Originální název: Storm Child 

Vydáno u Sphere, Velká Británie 2024 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Bookwrite Pty, 2024 

The moral right of the author has been asserted. 

All characters and events in this publication, other than those 

clearly in the public domain, are fictious and any resemblance 

to real persons, living or dead, is purely coincidental. 

All rights reserved. 

Translation © Martina Williams Buchlová, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2043-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-2044-0 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Kniha první 

„Každý moudrý člověk se bojí tří věcí: rozbouřeného moře, bezměsíčné noci a hněvu mírumilovného muže.“ 

PATRICK ROTHFUSS, Strach moudrého muže 

1 
EVIE 

Pro většinu lidí jsem příběh. Fotka v novinách nebo v televizi a na ní špinavá malá holka s opižlanými vlasy, umouněnými tvářemi a očima, co vypadají jako dva balony, kvůli tomu, jak jsem byla podvyživená. Na sobě jsem měla vyšisované džíny s dírou na jednom koleni a vlněný svetr s kresleným medvědem na hrudi. Nepatřila jsem nikomu, ale už chvíli potom zase všem, adoptoval mě celý národ cizích lidí.

Na nejznámější z těch fotek mě policistka nese do nemocnice a já ji objímám jako koťátko, které zatíná drápky do svetru. Zvláštní konstábl Sacha Hopewellová strávila celou noc tím, že čekala, až vylezu ze svojí skrýše za zdí domu, kde předtím našli umučeného muže. Ten obrázek obletěl svět, dostal velkou novinářskou cenu, ale celé to tajemství nijak neosvětlil.

Co bylo to mlčenlivé dítě zač? Jak se stalo, že jsem se začala schovávat za tou zdí? Proč jsem neutekla, když jsem k tomu měla příležitost? A to důležitější – jak jsem se jmenovala a odkud jsem se tam vzala?

Teď už odpovědi na některé z nich znají. Ale ne celý příběh. Copak je nějaký příběh někdy úplně celý? Spousta detailů zůstává skrytá, a to i přede mnou. Místo úplných vzpomínek mám jenom takové útržky, náhodné myšlenky, které se přede mnou míhají jako háčky s návnadou. Vím, co takový rybářský háček dokáže. Umí vytáhnout rybu z hloubky a nechat ji plácat sebou na pláži nebo na palubě lodi, kde se pomalu otráví čerstvým vzduchem a sluncem.

Tohle vím, že je pravda: Na svět jsem přišla hlavou dolů s pravou rukou pod bradou, jeden prstík přitisknutý ke tváři, jako bych přemítala nad tím, jestli ještě pár týdnů nepočkat, než budu obtěžovat porodní bábu. Proto mám na pravé tváři ten ďolíček, i když mi máma později říkala, že mi tam Bůh nechal otisk palce, protože jsem jeden z jeho jedinečných výtvorů. To zní, jako by byla nějak věřící, ale máma přestala v jakoukoli vyšší moc věřit dávno předtím, než jsem se narodila. „Náboženství ti břicho nenasytí a v zimě tě nezahřeje,“ říkávala.

Hezky jsem si hověla v matčině děloze, když jí praskla voda. Ohýbala se, aby mojí sestře před branou její základky zavázala boty. Třeba jsem ji moc silně kopla nebo jsem měla moc ostré lokty nebo si máma jen moc namáhala záda, každopádně ucítila, jak jí po nohou stéká proud vody a máčí jí boty.

Bála se, abych se nenarodila před školou, a tak se rychle odkolíbala domů, schoulená, jak se mě snažila udržet uvnitř. Táta byl v práci a teta Polina v Itálii. Máma šla k sousedům odvedle, panu a paní Hasaniovým.

Paní Hasaniová dělala ošetřovatelku za kosovské války. Převařila vodu a posbírala osušky a řekla mámě, ať si dřepne u zdi. Neuběhlo ani osm minut a byla jsem na světě. Moje hlavička vyjela ven jako zátka z lahve, potom na ručně tkaný kobereček, který podle paní Hasaniové kdysi patřil Marcu Polovi, vyklouzla i moje ramínka a zbytek těla.

„Byl to objevitel, co objevil Čínu,“ řekl mi pan Hasani, když jsem byla dost stará na to, abych mohla vysedávat u něj v dílně a dívat se, jak opravuje rádia a videopřehrávače. Řekla jsem mu, že se Čína nejspíš objevila sama, ale on mě obvinil z neimaginativnosti, ať už to znamená, co chce.

Máma chtěla chlapečka. Táta říkal, že chtěl štěně. Místo toho dostali mě. Hlavou napřed. Ruku pod bradou. Spokojenou. Nevinnou. Netknutou. Nepošpiněnou.

Miminka jsou podivně vypadající stvoření. Teď se na jedno dívám – na boubelatého chlapečka, co sedí v díře v písku na pláži v Cleethorpes a kolem stehen mu šplouchá voda. Na sobě má bavlněný klobouček a plínku, která je tak nasáklá vodou nebo močí, že mu visí až ke kolenům. Nevypadá jako miniaturní člověk nebo menší verze dospělého. Místo toho má ohromné čelo, jemňoučké vlásky a žádné obočí. Mimi Buddha s vyvaleným břichem.

Jak mává rukama, cákne si vodu do očí, překvapeně zamrká a rozbrečí se. Co si jako myslel, že se stane? Blbeček!

Dál na moři, za nízkými vlnami, vidím siluetu Cyruse, balancujícího na půjčeném paddleboardu. Dlouhou dobu byl jen taková tečka a já jsem se bála, že ho ztratím, ale teď už je blíž, vrací se k pobřeží.

Seskočí z prkna a vynoří se, vytřásá si vodu z vlasů. Jeho kůži pokrývají tetování ptáků, kteří vypadají, jako by se hýbali spolu s ním. Vlaštovky, pěnkavy, kolibříci a kosi, kteří si načechrávají a pročesávají peří a vznášejí se. Když se Cyrus obrátí, aby zvedl paddleboard, zahlédnu ohromná složená křídla, která má vytetovaná od lopatek dolů po zádech až na stehna. Na jejich koncích se třpytí kapky, takže to vypadá, jako by to peří bylo protkané drahokamy.

Ta tetování Cyrusovi dodávají rebelskou auru, jako by byl zápasník MMA nebo bubeník v heavy metalové kapele. Ale já si myslím, že vypadá spíš jako jeden z těch pohledných svobodných tátů z romantických komedií, ze kterých jsou ženské celé rozněžnělé, když zjistí, že jejich manželka umřela na rakovinu a oni jsou teď na všechno úplně sami a dělají dokonalého tatínka postiženému děcku. Ne že by byl Cyrus někdy ženatý nebo měl děti. Nemá ani holku, ale to sem teď nepatří.

Natáhne se pro ručník. „Voda je jako kafe.“

„Lžeš. Vidím, že máš husinu.“

„Je osvěžující.“

„To je jen jiný slovo pro ledárnu.“

Sedím na plážovém lehátku a schovávám se pod kloboukem s širokou krempou a slunečními brýlemi, co jsem si ráno koupila v drogerii. Myslím, že v nich vypadám jako filmová hvězda. Cyrus říká, že vypadám jako masařka.

„Aspoň si namoč nohy,“ vybídne mě.

„Proč?“

„Protože to lidi na pláži dělají.“

„Já ne.“

Zakroutí hlavou a postříká mě přitom vodou, na brýlích mi zůstanou kapičky. Střelím po něm nadávkou a jedna nedaleká matka do mě zabodne nepřátelský pohled, protože mě slyšelo její batole.

„Plavat umíš, ne?“ zeptá se Cyrus. Neodpovím.

„Mohl bych tě to naučit.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Lidi, co neumí plavat, nechodí do vody, což znamená, že se nemůžou utopit.“

„Co kdybys byla na trajektu, který se potápí, nebo na letadle, co spadlo do oceánu?“

„Držela bych se trosek.“

„Ve tvým podání to zní tak snadně.“

„Dělám to celej život.“

2 
CYRUS 

Nikdy mě nenapadlo, že Evie neumí plavat. Je to další připomínka toho, jak málo toho o ní vím a kolik toho přede mnou skrývá, ať už úmyslně, nebo aby se chránila. Ona je přesně ta stereotypní hádanka omotaná záhadou oblečená do tříčtvrtečních džínů, trička s dlouhým rukávem a tenisek s vysokou podrážkou.

Teď zrovna předstírá, že se nudí, protože netečnost je její základní nastavení, vypadat, že je moc cool na to, aby jí na něčem záleželo. Evie není letní typ. Ale zimní typ podle mě taky není, ani podzimní nebo jarní. Je to na roční období nevyhraněná, celoroční nihilistka.

Pláž se hemží bledými, neforemnými těly v různých stadiích vysvlečenosti. Muži s teřichy středního věku a tyčkovitými pažemi ve světlých tričkách s límečkem a žabkách. Ženami naloženými v oleji, zoufale se snažícími se opálit pro případ, že se zítra dostaví deště. Dětmi s bílou kůží posetou kousanci od hmyzu, potřenými opalovacím krémem a ulepenými od zmrzliny. Puberťačkami v titěrných bikinách, které předstírají, že náctileté kluky s hubenými hrudníky a nagelovanými vlasy ignorují, ale přitom se před nimi natřásají. Britové neprožívají léto stejně jako ostatní Evropané. Abych parafrázoval Woodyho Allena, „my se neopalujeme, my infarktujeme.“ Smíme ho teď vůbec špatně citovat, nebo jeho pokažená reputace vrhne stín i na to?

Evie to všechno pozoruje, ale sama se toho účastnit nehodlá. K životu přistupuje jako divačka, postává v zákulisí, pokukuje po obecenstvu zpoza opony. Dívá se na ty, co se dívají.

Zároveň vím, že si určitě vymýšlí příběhy, zalidňuje svou představivost nehoráznými fiktivními historkami o ostatních. Když je realita moc nudná nebo přízemní, Evie si vymyslí alternativní verzi. Jednou mi řekla, že její učitel angličtiny pan Joubert má krizi středního věku a koupil si Porsche Boxster a nechal si nastřelit vlasy. Taky že se oženil s Ruskou, která se dřív živila jako baletka v Bolšoj těatru a tančila pro Vladimira Putina. Když jsem se s panem Joubertem konečně seznámil, měl hlavu holou jako skleněné těžítko a jeho manželka byla Walesanka s postavou a grácií tažného koně.

„Proč tolik lžeš?“ zeptal jsem se Evie.

„Protože lžou všichni.“

„Já ne.“

„Ale jo.“

Vychrlila na mě seznam příkladů, jako když jsem našemu sousedovi panu Gibsonovi řekl, že nevím, kdo mu srazil autem popelnici (byla to Evie). A že bych rozhodně neriskoval, že na zahradu nalákám veverky tím, že bych tam postavil krmítko pro ptáky. Nebo když říkám věci jako: „to je tak zajímavé“ a „ta zpráva mi nepřišla“ a „jsem tam za pět minut“, když opak je pravdou.

To jsou samozřejmě milosrdné lži a Evie přece lže pořád, nestydatě, ale přiznává se k tomu a to podle ní znamená, že je morálně na výši. Zajímalo by mě, jak se jí v tom řídkém vzduchu tam nahoře dýchá.

Já jsem jeden z pár lidí, co vědí, kým Evie doopravdy je. Neznám celý její příběh, ale vím toho dost na to, abych chápal, proč lidem nedůvěřuje. Že ji našli, jak se schovává v tajné místnosti v domě, kde zrovna někoho zavraždili. Že se celé týdny plížila kolem jeho hnijícího těla, kradla jídlo z okolních domů a pila vodu ze zahradních hadic. Jak ji zajali, týrali a sexuálně zneužívali lidé, kteří by ji mohli ohrozit ještě teď, kdyby odhalili její novou totožnost. Proto mlčela a odmítla udat svoje jméno nebo věk nebo odkud se vzala.

Když se o ni nikdo nepřihlásil, soudce jí přidělil jméno Evie Cormacová a udělal z ní svěřenkyni soudu, dítě státu, o jehož osudu rozhodují sociální pracovníci a právníci.

Od té doby jsem si doplnil pár detailů. Vím, že její skutečné jméno je Adina Osmani a že se narodila v malé horské vesničce v Albánii. Do Británie se dostala ve spárech obchodníků s lidmi spolu s matkou a sestrou, které zemřely cestou, ale Evie si plavbu nepamatuje nebo se na ni rozhodla úmyslně zapomenout.

Já jsem se s Evie seznámil před čtyřmi lety v Langford Hall, dětském domově s ostrahou v Nottinghamu. Tou dobou už propadla veškerými záchrannými sítěmi, na které se moderní progresivní podfinancovaný sociální systém zmohl. Dvanáct pěstounských rodin ji poslalo zpátky s tím, že je moc „divná“ nebo „jim z ní naskakuje husí kůže“ nebo je „neovladatelná.“

Evie tvrdila, že jí je osmnáct, ale neměla to jak dokázat. Mě jako forenzního psychologa poslali, abych ji vyslechl a rozhodl, jestli je připravená na to, aby ji propustili.

Okamžitě jsem poznal, že Evie je jiná. Poškozená. Nestálá. Sebezničující. Výjimečná. Všechno na její řeči těla bylo defenzivní a uzavřené a nepřátelské. I teď to ještě vidím v tom, jak si tiskne paže na hruď, jako by si schovávala prsa. A k tomu ty masařkové sluneční brýle a velký klobouk. Jako by na sobě měla nějaký permanentní převlek.

Na naší první schůzce jsem o Evie zjistil ještě něco – rozhodující drobnost, skličující a poutavou a srdcervoucí. Pozná, když někdo lže. O „kouzelnících s pravdou“ jsem napsal svou dizertaci. Většina mých vyučujících a přednášejících to téma považovala za lehkovážné – všichni až na jednoho, profesora Joea O’Loughlina, který mě podporoval, ať to nevzdávám.

Existence kouzelníků s pravdou – ten pojem nesnáším – je zdokumentovaná už víc než čtyřicet let a spekuluje se o ní ještě mnohem déle. S tím termínem přišel americký psycholog Paul Ekman a popisuje velmi malé procento populace – patří tam tak jeden člověk z pěti set – které má schopnost poznat, když někdo lže, emocionálně, verbálně nebo fyzicky. Ekman zjistil, že většina těchto „kouzelníků s pravdou“ se několik desetiletí živila jako detektivové, probační úředníci, dozorci ve věznicích, sociální pracovníci, učitelé nebo kněží, takže všichni den co den poslouchali, jak jim lidi lžou. Většina z nich se řídila mikrovýrazy nebo nenápadnými změnami v pocení nebo tónu pleti nebo intonaci nebo chování. Naučili se rozeznat klam nebo nervozitu nebo pochybnosti nebo přemíru sebevědomí, jako hráč pokeru, který pozná, když někdo blafuje.

Nevím, kde si tuhle dovednost osvojila Evie, ale její přesnost se absolutně vymyká všem měřítkům, skoro nikdy se nemýlí. O důvodech bych mohl spekulovat – jestli to týrání v dětství spustilo nějaký obranný mechanismus nebo jestli si tu skoro nadpřirozenou schopnost vysloužila nějakým jiným traumatem. Není to dar ani superschopnost. Je to prokletí. Každý lže lidem, na kterých mu záleží. Je to tmel udržující pohromadě rodiny a přátelství. Laskavá slova a komplimenty. Pochvaly, sliby a zapírání. To všechno je pro Evie jako nášlapné miny, které nikdo jiný nevidí. Každé přibarvení skutečnosti, neškodná nepravda nebo nadsázka, každá drobná milosrdná lež ji dokáže zranit. Proto nikdy nebude mít normální život. Nikdy obyčejná. Navždy smutná.

Před třemi lety se Evie nastěhovala ke mně do domu, který dřív patřil mým prarodičům. Rozdělili jsme si domácí práce, staráme se společně o psa a já ji vybízím k tomu, aby se snažila víc zapojit a najít si kamarády, ale hlavně být laskavější sama k sobě, protože nikdo neumí sám sebe nenávidět tak jako Evie. Dává si vinu za všechno špatné, co se jí stalo, a nevěří, že si zaslouží být šťastná.

Dnes se jí na pláž nechtělo. Musel jsem ji přemlouvat a prosit a lákat, nasliboval jsem jí fish and chips a zmrzlinu a minigolf. Zním jako rodič, ale to jenom proto, že Evie se dokáže chovat jako dítě.

„Máš hlad?“ zeptám se.

„Děsnej.“

„Tak se pojďme najíst.“

3 
EVIE 

Cyrus si pocáká rybu s hranolky octem. Ten odér mi ulpí v krku a zvedne se mi žaludek.

„I takhle se dá zkazit oběd,“ řeknu.

„Nezavrhuj to, dokud to nezkusíš.“

„Ne, díky.“

Poohlížíme se po nějakém místě, kde bychom se mohli posadit a najíst se, ideálně ve stínu, ale molo je plné lidí zavánějících opalovacím krémem a vyznačujících se celou škálou barev od růžové po červenou jako spálený rak. Nikdo si nepamatuje teplejší léto a Cyrus říká, že mu dělá starosti klimatická změna, ale mně se zdá, že většinu lidí tady na pláži oteplování planety spíš těší.

„Všiml sis tý ženský, co po tobě koukala?“ zeptám se.

„V tom bistru – snažila se zachytit tvůj pohled.“

„Vážně?“

„Ty si nikdy ani nevšimneš, když s tebou někdo flirtuje.“

„Třeba si toho všímám, jenom je ignoruju,“ řekne.

„Co měla na sobě?“

„Růžovooranžové šortky. Světle béžovou halenku. Bílé sandály. Sluneční brýle na čele.“

„Ty jseš vážně kretén!“

Zasměje se. Dojíme fish and chips a zahodíme povoskované papíry do koše.

„Co bys chtěla dělat teď?“

„Zmrzku,“ řeknu, zatímco si olizuju sůl z prstů, a zavěsím se do něj. „A potom rozhodnu, co dál.“

„A kdy bude řada na mně?“ zeptá se.

„Nikdy. Výsady bílých mužů jsou mrtvý.“

Sejdeme z mola a přejdeme promenádu k zmrzlinárně s jasně barevnou cedulí hlásající, že si můžeme vybrat ze čtyřiadvaceti příchutí. Objednám si dva kopečky a trvám na tom, aby si Cyrus dal taky a já mohla ochutnat další dvě příchutě.

„Tudy,“ řeknu a olíznu si krémovou kapku na zápěstí. Vedu ho kolem herní arkády a promenády s obchůdky prodávajícími laciné suvenýry a nafukovací hračky na pláž. Zastavíme se před domem, kterého jsem si předtím všimla, má načerveno nabarvené dveře, tmavé závěsy a v okně ceduli:

Okultní poradenství – minulé životy, tarot, runy, čtení z dlaně, numerologie a intuitivní medicína Tohle místo jste nenašli náhodou.

Jste tu z nějakého DŮVODU a já tu jsem proto, abych vám pomohla.

„To si děláš srandu,“ řekne Cyrus.

„Jak to myslíš?“

„Čtení z ruky. Předpovídání budoucnosti. Spirituální léčitelství. Je to nesmysl.“

„Copak nevěříš ve svět duchů?“

„Ne.“

„Ale bydlíš ve strašidelným domě.“

„Je starý, nestraší v něm.“ Ohlédne se zpátky na pláž.

„Tihle lidi jsou podvodníci. Pokládají návodné otázky, loví z nich informace, čtou řeč těla a vypichují klíčová slova.“

„Ale to přece děláš ty,“ odpovím.

„To je něco jiného. Já jsem psycholog.“

„Třeba máš jen uzavřenou mysl. Moje babička byla médium. Když byla malá, začala vidět duchy a uměla odstraňovat kletby. Taky viděla aury. Třeba se na někoho podívala a řekla: ‚Ty jsi modrá,‘ nebo ‚Ty jsi červená‘.“

„Geniální,“ utrousí.

„Nebuď hnusnej.“

„Prosím tě, nevyhazuj takhle peníze. Budoucnost nemáš vepsanou ve dlani ani se nevznáší někde v křišťálové kouli.“

„Jsou to moje peníze,“ řeknu a natáhnu ruku pro jeho peněženku.

„A to funguje jak?“

„Vrátím ti to.“

Vytáhnu dvacetilibrovku a otevřu dveře. Nad hlavou mi zazvoní zvonek a objeví se ženská. Čekala jsem, že bude oblečená jako cikánka, ale vypadá, jako by zrovna čistila troubu.

„Dobrý den. Jmenuju se Madam Semanovová, ale můžete mi říkat Cindy. Jak se jmenujete vy?“ zeptá se.

„Evie.“

Stáhne si růžové gumové rukavice a zapálí si cigaretu, kterou zamává ve vzduchu jako kouzelnickou hůlkou.

„Přišla jste si pro životní, nebo spirituální čtení?“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Životní čtení se soustředí na vaši osobní cestu, zatímco spirituální promlouvá k vašim zesnulým blízkým.“

„Tak to druhý,“ řeknu, aniž bych ten rozdíl pořádně chápala.

„Samozřejmě.“ Naplní si plíce dýmem a nakloní hlavu na jednu stranu. Přivře jedno oko a prohlíží si mě. „Kolik vám je let?“

„Dvacet dva.“

„Vypadáte mladší.“

„To mi říkají všichni.“

„Studujete?“

„Ne.“

Odežene rukou dým, típne cigaretu a vede mě za těžký závěs do temné místnosti s kulatým stolkem pod černým ubrusem. Představuju si, jak tam uvidím police plné tarotových karet a křišťálových koulí, ale vypadá to tu jako v něčím harampádím přeplněném obýváku. Zpod deky dokonce vykukuje televize s plochou obrazovkou.

„Usaďte se tady, květinko,“ řekne Cindy. „Kdo je ta milovaná osoba, s kterou byste se ráda spojila?“

„Moje matka.“

„Kdy zemřela?“

„Už dávno.“

Proč bych jí měla pomáhat?

Cindy zavře oči a přejede rukama přes ubrus, jako by na samet kreslila neviditelné symboly. Slyším bublavý zvuk, mohlo by to být klidně kručení jejího žaludku nebo něco v trubkách. Ona to ignoruje.

„Já na čtení vždycky nahlížím jako na jiskřičku vědění,“ řekne, „a důkaz, že jsme víc než jen naše fyzická schránka. Existujeme i před narozením a po smrti.“

Otevře jedno oko, aby zkontrolovala, že ji chápu, a pokračuje.

„Když rozmlouvám s duchem, někdy stáhnu špatnou zprávu, takže jestli začnu blábolit nebo říkat nějaké nesmysly, musíte mě zastavit.“

Už teď z toho mám špatný pocit. Nedokážu poznat, jestli Cindy lže, protože ona tomu, co říká, věří, ale ne úplně.

„Máte nějakou fotografii svojí matky?“ zeptá se.

„Ne.“

„Něco, co jí patřilo?“

„Mám knoflík z jejího kabátu, ale nevzala jsem si ho s sebou.“

„To je všechno?“

„Ano.“

„Jak se vaše matka jmenovala?“

„Marcela.“

„Navštěvuje vás někdy – ve snech?“

„Někdy na mě mluví.“

„Co říká?“

„Říká, ať jdu dál.“

„No, to je moc dobrá rada. Vaše matka je velmi moudrá. Na co přesně byste se chtěla Marcely zeptat?“

„Chci si vzpomenout.“

„Vzpomenout na co?“

„Jak umřela.“

„Vy to nevíte?“ Zakroutím hlavou.

Cindy se natáhne přes stůl a vezme mě za ruku. Chci ji odtáhnout, protože nemám ráda, když na mě někdo sahá, ale ona mě drží pevně a přejede mi prstem po dlani.

„Když jste sem přišla, nebyla jste sama.“

„Prosím?“

„Za vámi šla krásná žena. Má nějaké napojení na vaše jméno. Možná vaše matka nebo babička.“

„Jmenuju se po svojí babičce.“ Usměje se. „Evelyn.“

„Ne. Adina.“

„Myslela jsem, že jste říkala, že se jmenujete Evie.“

„Je to složitý.“

„No, tak teď sedí za vámi.“

No, to je hovadina, pomyslím si, ale stejně se ohlédnu přes rameno a doufám, že tam uvidím svou gjyshe v bílém šátku a květové sukni s vysokým pasem.

Cindy má zavřené oči a kolíbá se dopředu a dozadu.

Odněkud zpod stolu se ozve zaťukání.

„Jste to vy, Marcelo? Nebojte se. Pojďte do světla. Vítejte.“ Cindy otevře oči. „Je tady.“

„Vy ji vidíte?“

„Cítím její přítomnost. Byla to hlasitá žena?“

„No, moc ne.“

„No, tak teď už je. Nezavře pusu.“ Podívá se někam za mě. „Zpomalte, Marcelo, neslyším, co říkáte.“

Sevře se mi srdce. Teď mi lže. Cyrus měl pravdu. Cindy pořád ještě mluví. „Marcela chce, abyste věděla, že je v nebi šťastná, ale moc jí chybíte.“

„Máma na nebe nevěřila,“ řeknu.

„Tak to musela být příjemně překvapená.“

„Je Agnesa s ní?“ zeptám se, spíš zklamaná než naštvaná.

„Kdo?“

„Moje sestra.“

„Ta je taky mrtvá?“

„Ano.“

Cindy zvedne jedno úzké pěstěné obočí. „Ach, květinko, to je tak smutné.“ Odtáhne ruku a zakroutí hlavou.

„Co se stalo?“ zeptám se.

„Je pryč.“

„Ale můžete ji zavolat zpátky.“

„Pojďme si popovídat o něčem jiném. Myslím, že máte v životě nějakého muže. Přítele. Někoho výjimečného.“

„Cože? Ne. Chci mluvit s mámou. Zeptat se jí na Agnesu. Zeptat se, co se stalo.“

„Na to už je pozdě.“

„Cyrus říkal, že jste šarlatánka.“

Cindy se zatváří ublíženě. „Kdo je Cyrus?“

„To mi řekněte vy. Vy jste tu médium.“

Nafoukne se jako pávice. „Moje praprababička předpovídala budoucnost samotnému carovi Mikulášovi a princezně Alexandře.“

„Další výmysly!“

„A Romanovovým dětem.“

„Chci vrátit peníze.“

Cindy mě ignoruje. „Vidím ve vás smutek, Evie. Záplavu smutku. Jestli se nenaučíte lidem důvěřovat, ta záplava vás utopí.“

„Další lži.“

„Marcela říkala, že máte problémy otevřít svou mysl.“

„Nic takovýho neříkala.“

Cindy strčí ruku pod stůl. Za pár vteřin slyším, jak se otevírají dveře, závěsy za mnou někdo rozhrne a na stůl dopadne pruh světla. Muž v šortkách po kolena a propoceném tričku se škrábe v rozkroku.

„Všechno dobrý, brouku?“ zeptá se.

„Jo. Tohle děvče zrovna bylo na odchodu,“ řekne Cindy.

Přistoupí ke mně blíž. „Čas vypršel, zlatíčko. S trochou štěstí to stihneš domů na večerníček.“

Chci mu říct, že nejsem dítě. A co je důležitější, chci mu nakopat prdel. Chci odsud odkráčet s vypnutou hrudí a nedotčenou pýchou a dvacetilibrovkou v kapse.

Když dojdu ke dveřím, jeho ruka mi sáhne na zadek. Otočím se a pokusím se mu dát facku, ale on uhne a zakření se.

„Divoška,“ řekne.

„Úchyl,“ odpovím, ale uvnitř křičím: Blbá, blbá, blbá holka. Natvrdlá kráva. Lúzr.

4 
CYRUS 

Pouliční umělec break-dancuje na kusu kartonu, roztočí se na hlavě a vyskočí do stojky. Přihlížející zatleskají, ale nikdo nepřihodí do klobouku. Kdo taky má u sebe v dnešní době drobné?

Na molu je to teď rušnější, jak lidé začínají odcházet z pláže, protože je z písku vytlačil příliv. Pod nohy se mi zamotá nějaké dítě a upustí balónek, který se mi podaří zachytit, než odletí.

Ve stejný okamžik uslyším vyjeknutí ženského hlasu a napadne mě, jestli jsem neudělal něco špatně. Rozhlédnu se po zdroji výkřiku. Na molu stojí žena ve středním věku a s otevřenými ústy ukazuje kamsi na moře.

Instinktivně se rozběhnu. Dorazím ke schodům a ostatním přihlížejícím, kteří už se tam shromáždili. Sleduju jejich natažené paže a uvidím tmavý obrys, který tak sto metrů od břehu vyčnívá nad vlny. Mizí a znovu se objevuje. Tuleň, nebo možná pes. Ne, na to to vypadá moc jako člověk.

Po molu se rozlehne další výkřik. Tentokrát někam ukazuje muž. Za zpěněným příbojem, dál v moři uvidím další tělo. A za ním další… a další.

Už jsem ve vodě, plavu proti přílivu, mezi tempy zvedám hlavu. Doplavu k prvnímu tělu, sevřu nasáklou vlnu v dlaních. Je to muž, pluje obličejem dolů. Otočím ho. Má otevřené oči. Bez života. Je vousatý a tmavovlasý, na sobě má džíny a tlustý svetr a lacinou oranžovou záchrannou vestu.

Obejmu ho kolem hrudi, držím mu hlavu nad vodou a začnu nás kopáním kormidlovat ke břehu. Příliv nás pošťuchuje k pláži. Objeví se další lidi a pomůžou mi. Dosáhnu nohama na dno a vytáhneme tělo na písek, nad linii příboje. Zakloním mu hlavu. Otevřu ústa. Vdechnu mu do plic. Stlačím hrudník. Vzpomenu si na školení první pomoci a držím se tempa písničky „Stayin’ Alive“ od Bee Gees. K pláži dostrkávají další těla. Znovu skočím do vln a dostanu se k dalšímu – ženě. Přitisknu jí prsty na krk. Mrtvá.

Další tělo, ke kterému doplavu, je dítě, bosý chlapeček, nejsou mu víc než čtyři. Vynesu ho z vody a z náručí mi ho vezme zdravotník. Mrtví teď leží rozesetí po písku, někteří zakrytí osuškami, jiné se pokoušejí resuscitovat. Nechci je počítat. Chci je zachránit. Je příliš pozdě.

Slunce zmizelo za mraky a teplota klesla o deset stupňů. Stovky lidí pořád přihlížejí jako svědkové. Někteří mají v očích slzy, jiní pořizují fotky a videa a nahrávají je online, aktualizují svoje příběhy a news feedy. Je to občanská novinařina, nebo reality show?

Cítím se otupěle. Třeba je to tím chladem nebo opožděným šokem. Pokaždé, když zavřu oči, vidím před sebou toho chlapečka, kterého jsem vytáhl z vody, jeho modré rty a tmavé řasy a vlasy přilepené k čelu, otevřená ústa do O, jako by ho to, co se stalo, překvapilo. Když jsem ho svíral, měl jsem pocit, jako by nic nevážil, byl tak malý a v rámci celkového plánu bezvýznamný. Jakého plánu? chci se zeptat. Kdo něco takového plánuje?

To mi připomene Evie. Protlačím se mezi zevlujícími lidmi a hledám ji na promenádě. Vrátím se k domu s červenými dveřmi. Závěsy jsou zatažené. Nikdo neotevírá. Vrátím se na molo a ke stánku s fish and chips a obchůdku se zmrzlinou. Prohledávám herní arkády a krámky se suvenýry a minigolfové hřiště.

Zavolal bych jí, ale nemám mobil. Byl v plážové tašce, kterou jsem upustil, když jsem skákal do vody. Co dalšího jsem tam měl? Klíčky od auta. Klíč k hotelovému pokoji. Ručníky. Žabky. Kreditní kartu.

Na okraji mola fotí nějaká žena. Zeptám se jí, jestli si můžu půjčit mobil. Přitiskne si ho k hrudi, jako bych jí ho měl vyrvat z rukou. „Jsou to moje fotky.“

„Ano, to chápu, ale já potřebuju někomu zavolat. Je to naléhavé. Ztratil jsem telefon.“

Podívá se na moje tetování a mokré tričko a čekám, že začne volat policii.

Neochotně mi mobil podá. Vytočím Eviino číslo. Slyším, jak to zvoní. Spustí se zpráva.

Ahoj, spadli jste mi do hlasový schránky. Měli byste zavěsit a napsat mi esemesku, protože jestli si myslíte, že to vezmu, musíte být úplně blbý. Čau.

Začnu mluvit.

„Evie. To jsem já, Cyrus. Zvedni to. Prosím?“

Čekám, svírám ženin mobil. Začíná být netrpělivá, poklepává si na neexistující hodinky na zápěstí. Znovu se rozmluvím: „Až tu zprávu dostaneš, sejdeme se u auta.“ Je mi zle. Takhle to chodí, když za někoho přijmete odpovědnost. Nejsem Eviin otec ani bratr ani opatrovník. Jsme přátelé a záleží mi na ní víc než na komkoli jiném v mém životě. Vím, že by jen tak neodešla nebo neztratila pojem o čase. Na druhou stranu jsem si vědomý toho, že Evie ví, jak nebýt na očích. V tom svém tajném pokoji se ukrývala celé měsíce, ven se plížila jen v noci a starala se jen sama o sebe, protože svět neměl tušení, že existuje.

Na pláži vyrostly bílé stany a policie celé území obehnala páskou označující místo činu a zábranami. Pracují tam forenzní týmy v overalech a rouškách. Moře už není modré, ale blyštivě šedé jako modřina.

Velí tomu nevysoký detektiv s širokým hrudníkem a vojenským sestřihem, kvůli kterému jeho krk vypadá jen jako prodloužení hlavy. Dokážu si ho představit, jak vykřikuje rozkazy na nebohé rekruty někde na cvičišti – Napoleon moderní doby, jenom se podle něj nejmenuje ani komplex, ani dort.

Přistoupí ke mně jeden z konstáblů a zeptá se, jestli jsem pomáhal vytahovat těla z vody. Zeptá se na moje jméno. „Budeme potřebovat vaši výpověď, pane.“

Detektiv ho přeruší, luská prsty, jako by pátral po odpovědi, která se mu vyhýbá. Vítězně pronese: „Cyrus Haven!“

„My se známe?“ zeptám se.

„Ne, ale slyšel jsem vás přednášet na semináři o PTSD u policistů ve službě.“

„V Leedsu.“

„Ano.“ Vytrčí na mě ruku. „Detektiv inspektor Stephen Carlson.“ Jeho prsty drtí moje. „Máme společnou známou, detektiva Lenny Parvelovou. Je vaše největší fanynka. Musí být super mít takovou šéfovou.“

Není to moje šéfová, chci říct, ale vysvětlit to by trvalo moc dlouho. Pomáhám nottinghamské policii jako konzultant, vytvářím profily zločinců, poskytuju poradenství a vystupuju jako soudní znalec. Většinou jde o zločiny, které jsou svou podstatou násilné nebo sadistické nebo se nějak vymykají normálnímu lidskému chování, a proto policie chce mít k dispozici někoho, kdo jim vysvětlí, proč by jeden člověk něco takového provedl dalšímu. Klasické dilema, jestli jde o blázna, nebo o padoucha. Na tu otázku odpovídám celou kariéru a opravuju přitom lidi, často v médiích, kteří by rádi svalovali násilí a antisociální chování na duševní choroby, i když neexistuje žádný důkaz, který by tomu nasvědčoval. Někdy jsou vrazi prostě jen zlí.

Zalétnu pohledem za Carlsona k plátěným stanům nad linií přílivu. „Co jsou zač?“

„Uprchlíci. Migranti. Včera v noci z Calais vypluly dva čluny. První dorazil k pobřeží dnes brzy ráno kousek od Harwiche. Tenhle to muselo odnést mimo plánovanou trasu, nebo se prostě ztratili. Nezvládli to.“ Zabručí si pod vousy slovo „šílenství“, ale já nevím, jestli tím myslí tu cestu, nebo tu tragédii.

Dál hledám v davu Evie.

„Všechno v pořádku?“ zeptá se.

„Ztratil jsem kamarádku. Byla na severní promenádě.“

„Dítě?“

„Mladou ženu. Nezná to tu.“

Myslím, že se chystá udělat nějaký vtípek o tom, jak se na mě moje rande vykašlalo, ale odpustí si to. „Běžte ji najít. Promluvíme si později.“

Evie u auta nečeká. Znovu se vrátím po vlastních stopách a skončím u mola. Brána je zavřená a zajištěná visacím zámkem. Restaurace a kavárny se už dneska neotevřou, z úcty k mrtvým nebo nedostatku zákazníků.

V budce sedí muž od ostrahy. „Uvnitř už nikdo není,“ řekne. „Kontroloval jsem to.“

„Mohla se schovat. Někdy se vyleká.“

Zvažuju, jestli mu nenabídnout úplatek, ale nemám žádné peníze. Jsem bez bot, v šatech ztuhlých solí. Proč by mi měl věřit?

Z nějakého důvodu ustoupí a odemkne zámek. „Máte pět minut.“

Proklouznu branou a začnu prohledávat každé zákoutí, výklenek, stín dveří, zapadlé místo, prohlubeň a nezamčenou místnost na opuštěném molu. Z místa vyzařuje smutná osamělost, stánky jsou zabedněné a po prknech vítr prohání odpadky.

Dorazím k veřejným záchodkům a vejdu na dámy, ohlásím se a slyším, jak se mi vlastní slova vrací ozvěnou od betonu a kachliček. Rozhlédnu se po řadě kabinek. Vidím tam samé otevřené dveře, všechny až na jedny. Zaklepu a vyslovím Eviino jméno. Žádná odpověď. Přikrčím se a nahlédnu dovnitř pode dveřmi. Žádné nohy. Ve vedlejší kabince se postavím na okraj mísy a nahlédnu přes přepážku. Pode mnou je Evie, sedí na záchodovém prkénku, objímá si kolena, vlasy přes oči.

„Evie? Otevři dveře.“ Ani se nehne.

„Stalo se něco? Co se děje?“

Zase nic. Opatrně ji pobízím, ale nereaguje. Vůbec nedává najevo, že by věděla, že tam jsem.

Neohrabaně přelezu přes přepážku a vmáčknu se vedle ní, abych odemkl dveře. Když ji beru do náruče, nereaguje. Zkontroluju ji. Prohlížím si její tvář, paže, ruce, nohy. Hledám krev nebo modřiny. Neměl jsem ji nechávat samotnou. Měl jsem zůstat s ní.

Evie svírá svůj mobil, tiskne si ho k hrudi. Vypáčím jí ho z prstů a vytočím tísňovou linku.

„Potřebuju sanitku. Jsem na molu v Cleethorpes.“

Operátor chce jména, adresy, nejbližší křižovatky, povahu zranění… Když zavěsím, odvedu Evie ven z budovy záchodků a k bráně mola. Poslušně mě následuje, sladí se mnou krok, opakuje mi otázky, které jí pokládám.

Sekuriťák na nás čeká. Přidrží nám bránu.

„Potřebuju termodeku,“ řeknu.

„Co se jí stalo?“

„Nevím.“

„Nemám zavolat policii?“

„Zatím ne.“

5 
EVIE 

Tak tohle je novinka. Mozek mi pořád pracuje, převrací mi v hlavě myšlenky, ale zároveň jsem někde mimo svoje tělo a dívám se na sebe nebo sním o tom, že jsem vzhůru. Nebo jsem možná mrtvá. Ne, kdyby to tak bylo, Cyrus by na mě nemluvil, neříkal by mi, že sanitka je na cestě.

Co je to poslední, co si pamatuju? Tu rádoby vědmu a jejího chmatáka manžela a že jsem byla naštvaná na Cyruse, protože se mi určitě chystal říct, že mi to říkal. Musí být taková nuda mít pořád pravdu.

Nečekal na mě. Šla jsem k molu. Byly tam davy lidí, mačkali se u okraje a vyhlíželi na vodu. Musela jsem se jimi protlačit, abych se dostala dopředu, celá otrávená, když mi někdo neuhnul z cesty. Někteří brečeli a zakrývali oči dětem. Jiní si to natáčeli na mobily.

V tu chvíli jsem uviděla Cyruse, po pás ve vodě, jak nese v náručí dítě. Ucítila jsem nával adrenalinu a náhlou neodolatelnou touhu utéct. Nedokázala jsem rozpohybovat nohy. Nedokázala jsem promluvit. Jako by někdo zmáčknul pauzu na přehrávači mého života a ten se zastavil, zamrzl na pohledu na Cyruse s mrtvým dítětem v náručí, s těmi kymácejícími se končetinami a bezvládnou hlavou a otevřenýma očima, které na mě upřeně zíraly. Povolil mi močák a po stehnech se mi rozlila vlhkost.

„Ty holko nechutná!“ řekla nějaká ženská, ale neviděla jsem jí do tváře. Byla jsem fixovaná na to mrtvé dítě, které vypadalo přesně jako já. Jak staré? Čtyři, možná pět.

Říká se, že jako první přijdeme o mléčné zuby, ale to není pravda. Ze všeho nejdřív přijdeme o svoje upřímné, nezbarvené vzpomínky. Začneme si události přepisovat, pomalu si přetváříme pravdu, dokud nevznikne nový, přijatelnější příběh, takový, s kterým dokážeme žít a vyprávět ho ostatním.

Nemám žádné fotky ze svého dětství. Jenom knoflík utržený z matčina kabátu, když mě od ní odtáhli. Je asi tak velký jako pětipencová mince, z hnědé želvoviny, a mám ho uložený na parapetu na půdě, to je moje bezpečné místo. Bunkry a schovky jsou dětinské, jako muchláčky a plyšáci, ale Cyrus říká, že nikdo by neměl muset vyrůst dřív, než na to bude připravený.

Můj život se dělí do dvou částí – před Cyrusem a po Cyrusovi. Moje terapeutka Vídžej chce, abych se soustředila na tu část před a povídala si s ní o svém dětství, ale já si nechci vybavovat všechno, co se stalo. Odvaha není vždycky burácivě hlasitá. Někdy je to jen takový tichý hlásek, který našeptává „uteč,“ „schovej se,“ „modli se,“ ale nejvíc ze všeho „buď zticha,“ buď tichá jako myška za zdí. Nedopusť, aby tě našli.

Dokud jsem nepotkala Cyruse, byla nejdůležitějším člověkem v mém životě Agnesa. Byla o šest let starší než já. Blondýna. Hezká. Okouzlující. A jakmile jsem se naučila chodit, začala jsem ji oblečená v šatech poděděných po ní všude sledovat, šťastná za příležitost být její hračkou, její otrokyní, jejím komplicem nebo někým, na koho se dá svalit vina.

Byla moje hrdinka, můj vzor a měsíc na mojí oběžné dráze, který mě přitahoval a odpuzoval jako příliv a odliv. Když odešla do školy, stýskalo se mi po ní a ty hodiny, kdy byla pryč, byly přímo nesnesitelné. Než jsem uslyšela, jak její autobus supí do prudkého kopce od mostu. Jak v něm vrže převodovka. Skřípění brzd. Otevírání dveří. Klekla jsem si na židli a opřela se o parapet, abych se mohla dívat, jak vystupuje z autobusu, přehazuje si brašnu přes rameno, potřásá vlasy svázanými mašlí a mává kamarádům, když autobus odjíždí.

Byla jiná než ostatní holky jejího věku. Oči měla tmavé a bezedné a na svět se dívala ze široka, pohledem, který podle mojí gjyshe měl inspirovat umělce. Taky to byla nenápadná rebelka, plížila se do máminy skříně a zkoušela si její šaty a make-up. Držela jsem hlídku, když kradla z máminy zásuvky se spodním prádlem cigarety nebo když šla hledat naše vánoční dárky, schované v kumbálu pod schody a už zabalené do barevného papíru. Agnesa dokázala uhodnout, co v nich je, jen podle toho, jaké byly na omak. „Rukavice,“ řekla třeba, nebo „zápisník“ nebo „pletená šála“. Chtěla bikiny a nové kalhotky, krajkové a titěrné, které mámu přiměly říct: „Jen přes mou mrtvolu.“

Nevypadaly jsme jako sestry. Ona byla ošklivé káčátko, z kterého vyrostla labuť, ze mě vyrostla jenom kachna. Byla jsem na svůj věk malá, s tátovými zašmodrchanými vlasy a špičatou bradou a očima jako panda, protože jsem se narodila předčasně. Jednou, když byla naštvaná, mi Agnesa řekla, že jsem byla omyl. Zeptala jsem se na to mámy a ta mi řekla, že jsem byla „nečekaná.“

„Co to znamená?“

„Přišlas, aniž bys nám to řekla předem.“

„Jako teta Polina?“

„Ne tak docela,“ řekla máma se smíchem. „Nemyslela jsem si, že můžu mít další děti. Zkoušela jsem to a nefungovalo to.“

„Co nefungovalo?“

„Moje nádobíčko.“

Moc mi to nevysvětlila.

Pořád jsem byla moc malá na školu, a tak jsem ve všední dny trávila dopoledne s panem Hasanim v jeho elektro opravárně v přízemí jeho domu. Nebyli s paní Hasaniovou manželé. Byla to jeho sestra a spolu v tom domě vyrostli a on se nikdy neodstěhoval, zatímco ona během války cestovala do Řecka a do Turecka a do Kosova.

Hrála jsem si v zadní místnosti mezi pracovními pulty posetými rádii, televizory a videopřehrávači v různých stadiích funkčnosti a rozebranosti. Na policích byly rozložené plastové tácy s náhradními díly – ventily, zásuvkami, otočnými knoflíky, dráty, hlavicemi, pásy, gumovými kolečky do mechaniky, katodovými trubicemi, transformátory a kabely.

Když někdo přinesl rozbitý DVD přehrávač, pan Hasani mu řekl, ať ho vezme do zadní místnosti. Neptal se, co je s ním špatně. Prostě si připravil jasné světlo a lupu na kovovém rameni a potom si vzal malý šroubováček a odšrouboval základnu. Tiše si pro sebe pobrukoval a přitom se podíval dovnitř a otestoval pár drátků, pak se šel prohrabovat v těch neoznačených podnosech a hledal potřebný náhradní díl.

Obvykle našel způsob, jak tu věc zprovoznit. Když ne, tak si ten rozbitý kus od zákazníka koupil a prodal mu nějaký z druhé ruky, který už měl opravený. Jednou jsem se ho zeptala, jestli vůbec existuje něco, co neumí opravit, a on řekl: „Jen zlomená srdce.“

Druhá živnost pana Hasaniho spočívala v půjčování pokoutně okopírovaných videokazet a DVD, z nichž většinu dovezl z Řecka nebo si koupil od turistů. Než jsem se narodila, vláda lidem nepovolovala sledování zahraničních filmů, takže když máma rozbalovala nelegálně okopírované DVD, pořád ještě se tvářila, jako by to byl nějaký revoluční čin.

Zbožňovala americké filmy a staré muzikály. Vyrostla na Elvisovi Presleym a Doris Dayové a Genovi Kellym. Já měla nejradši My Fair Lady o té londýnské květinářce, co se naučí mluvit „slušně“ a stane se z ní dáma. Máma byla přesně takhle rozhodnutá nás naučit anglicky a ty filmy používala jako učební pomůcky. Vždycky zastavovala a přetáčela určité scény, nutila nás zpívat ty písničky a opakovat konkrétní fráze. Spolu s Lízou Doolittleovou jsme papouškovaly Higginsovy jazykolamy, dokud jsme je nezvládaly stejně jako ona. Začala jsem s cockney přízvukem a nakonec jsem mluvila jako dámička.

Bez těch filmů jsme se museli dívat na normální televizní vysílání – zprávy a dokumenty a starodávné telenovely z Řecka a Mexika a Austrálie. Albánie moc seriálů netočila a mí rodiče odmítali sledovat to, čemu říkali propaganda.

Když jsme byli někde venku, táta nám říkal, ať nikdy nemluvíme anglicky, protože někteří sousedi, ti starší, by si mohli myslet, že jsme spiun i huaj, cizí špioni.

„Jak bychom mohli být špioni?“ zeptala jsem se.

„Nejsme, ale lidi zapomínají pomalu.“

Mluvil o staré Albánii předtím, než v roce 1990 padl komunismus, když měla tajná policie tolik informátorů, že nikdo nemohl věřit ani příbuzným, přátelům nebo sousedům.

Táta chtěl dřív být učitelem na univerzitě, ale to se považovalo za nebezpečnou profesi. Pořád ještě měl na půdě krabice s knihami, které si rád pročítal, ale nikdy je nikomu neukazoval ani si je nečetl před lidmi. Být řezníkem bylo bezpečnější. Řídit náklaďák pro našeho bytného, pana Berishu, bylo bezpečnější. Být ignorován bylo bezpečnější. Ale ne dost.

6 
CYRUS 

Zdravotnice ze sanitky posvítí Evie do očí tenounkou baterkou. „Co si vzala?“

„Nic. Tedy chci říct, ona drogy nebere.“

Zalétne ke kolegovi pohledem, který říká: „Jo, to říkají všichni.“

„Spadla? Praštila se do hlavy?“

„Nevím.“

„Trpí na záchvaty, epilepsii, ztráty vědomí?“

„Ne.“

„Je na něco alergická – oříšky, včelí žihadla, krevety, vejce?“

„Ne. Tedy nemyslím si to.“

Připadám si hloupě a zbytečně, protože neznám žádné odpovědi. Měli jsme fish and chips a zmrzlinu. Evie si dala dva kopečky – čokoládovou a karamelovou s čokoládovou polevou. Já měl oříškovou a vanilkovou.

Zdravotnice hledá vpichy nebo modřiny či jiná zranění. Hlasitě tleskne Evie u ucha. Zvedne jí paži a zase ji pustí.

„Je to vaše dcera?“

„Jsme přátelé. Bydlíme spolu.“

To mi vyslouží další podivný pohled, jako by na mě už hodila únos dítěte.

Sanitka se rozjede. Evie má otevřené oči, ale nezračí se v nich žádná jiskřička poznání nebo emocí. Její dech je teplý, kůže měkká, rty vlhké. Čekám, že každou chvíli zvedne ruku a odhrne si vlasy z očí nebo pronese nějakou nevhodnou poznámku.

Pokaždé, když sanitka zpomalí na křižovatce nebo kvůli zácpě, siréna zní hlasitěji, jako by nás její zvuk dohonil a pak nás znovu začal pronásledovat. Držím Evie za ruku, zatímco zdravotnice dál kontroluje její životní funkce – hladinu kyslíku a krevní tlak. Detaily píše do tabletu.

U nemocnice se rozletí zadní dveře, lehátku se vyklopí kolečka, zarachotí na chodníku a Evie vjede do budovy. Čekárna je plná lidí – popálených, krvácejících, pohmožděných, s horečkou, ale i neohrabaných, opilých, zhulených nebo jen těch, co měli smůlu.

Evie zavezou do přilehlé místnosti, kde odpovím na ty samé otázky, tentokrát doktorovi, který má stejnou tenkou baterku, jíž svítí Evie do očí. Poklepe jí kladívkem na koleno.

„Má nějakou rodinu, kterou můžeme zkontaktovat?“ zeptá se.

„Ne.“

„Máte nějaké její doklady?“

„Má řidičák, ale nevím, kde je.“

Škrábne ji po levém chodidle a pozoruje, jestli reflexivně sevře prsty. Říká se tomu Babinského reflex – je to neurologický test, který vyvinuli už před víc než sto lety. Podrží jí pod nosem čichací sůl a píchne ji jehlou do různých částí těla, aby otestoval její receptory bolesti.

Udělá poznámku na tabulku a obrátí se k odchodu.

„Kam jdete?“ zeptám se. „Co je jí?“

„Máme tady rezidentní neuroložku. Zavolal jsem ji.“ O dvacet minut později Evie převezou do další místnosti. Leží na zádech a zírá na strop.

„Je ti zima? Nechceš deku?“ zeptám se.

Neodpoví, ale já mluvím dál. „Promiň, že jsem na tebe nečekal. Co říkala ta vědma? Předpověděla ti budoucnost?“

Pootevřenými žaluziemi vidím, jak u zvláštního vchodu zastavují další sanitky. Těla z pláže vezou do márnice. Rychle je provezou lítačkami mimo dohled televizních kamer a fotografů, kteří zevlují venku.

V čekárně se ošetřovatelé i pacienti shlukli kolem televize. Přidám se k nim, když šedovlasý hlasatel oznamuje:

„Minimálně sedmnáct migrantů včetně žen a dětí se utopilo u lincolnshirského pobřeží při pokusu v malém plavidle dorazit do Británie. Premiér svolal na dnešní odpoledne ve Westminsteru mimořádné zasedání vlády za účelem zvážení vládní reakce na tragédii. Ve svém prohlášení vyjádřil, že ho zpráva šokovala, zděsila a hluboce zasáhla. Francouzský prezident v Paříži oznámil, že nedovolí, aby se Lamanšský průliv stal hřbitovem, a volal po společné celoevropské reakci na krizi.“

Kamera přepne k reportérce stojící na pláži v Cleethorpes.

„Záchranné operace probíhají už čtyři hodiny, zapojily se do nich helikoptéry i letouny pobřežní stráže a charitativní organizace. Nebyly nalezeny žádné trosky a policie nemá tušení, kolik migrantů může být pořád ještě pohřešovaných. Úřady kontaktovaly místní lodní dopravce, aby pomohli s pátráním a zjistili, jestli plavidlo migrantů nemohlo narazit do větší přepravní lodi.“

Režie přepne zpátky do studia, kde reportér vypočítává počty drobných plavidel, která do Británie dorazila od začátku roku.

„Lord David Buchan, bývalý konzervativní zastupitel, který se zasazoval o přísnější postoj k nelegálním imigrantům, dnes řekl, že vláda selhala v dohledu na státní hranice a musí za dnešní tragédii přijmout určitou míru odpovědnosti.“

Další změna obrazu. Tentokrát se kamery zaměřují na šedovlasou aristokraticky vypadající postavu celou v černém, stojící na chodníku před budovou parlamentu. Ukáže na kameru, jeho husté obočí se zvedne a zase spustí, jako by ho za ně tahaly nitky.

„Brexit měl znamenat, že se nám vrátí moc nad vlastními hranicemi. Takové selhání. Jako nějaký vtip! Kolik lidí musí ještě zemřít na moři, než to bude stačit! Kolik nelegálních imigrantů?

Nejsou to všechno žadatelé o azyl. Většina z nich jsou ekonomičtí migranti. Dorazí sem jako potopa a my je deportujeme jen po kapkách. Mezitím máme na seznamu čekatelů na obecní bydlení přes milion jmen. Nemocnice a školy praskají ve švech. Veteráni musejí čekat na nutné služby…“

Slyším někoho říkat Eviino jméno. Ve dveřích se objeví neuroložka, modrooká blondýna, které táhne na padesát. Na sobě má volný bílý plášť přes květované šaty po kolena a připomíná mi jednu přednášející na univerzitě, která se stala předmětem spousty mužských fantazií.

„Jsem Meredith Bennettová,“ řekne k Evie. „Jak se cítíte?“

Evie se podívá na její nataženou paži a velice pomalu napodobí doktorčiny pohyby.

„Bolí vás něco?“

„Něco,“ řekne Evie.

„Můžete mi říct, co se stalo?“

„Co se stalo.“

Doktorka Bennettová znovu provede některé z těch samých testů – další svícení do očí a Babinského škrabání. Nakonec se na mě podívá, jako bych před ní něco tajil. Vysvětlím jí, že jsme byli na pláži, když se tam začala vyplavovat ta těla.

„Byla Evie ve vodě?“ zeptá se.

„Ne.“

„Viděla ta těla?“

„Nejsem si jistý.“

Zeptá se mě na Eviinu lékařskou anamnézu. Znovu je mi trapně z toho, jak málo toho vím. Je zvláštní o Evie mluvit, jako by tu s námi nebyla, když přitom slyší všechno, co říkáme.

Doktorka Bennettová se postaví přímo před Evie. Zvedne ruku a sáhne si na pravé ucho. Evie ji napodobí, jenom pomaleji. Potom neuroložka zvedne druhou ruku. Po několika vteřinách udělá Evie to samé.

Jemně chytí Evie za pravou paži a řekne: „Zatlačte proti mně.“

Evie nereaguje. Její končetiny se dají naaranžovat dle potřeby jako nějaká loutka nebo manekýna ve výloze.

„Die Katatonie,“ spekuluju.

Doktorka Bennettová se zatváří překvapeně. „Vy jste doktor?“

„Psycholog. Studoval jsem katatonický syndrom. Identifikován Karlem Ludwigem Kahlbaumem v roce 1874. Věřil, že ta nemoc postupuje v pevných stadiích.“

„Pamatujete si, co je spouští?“

„Nálada nebo psychické poruchy. Deprese. Bipolární porucha. Schizofrenie. Užívání drog.“

„Může ji vyvolat i trauma.“

„Evie vyrostla v domově – v dětském domově s ostrahou.“

„Byla zneužívaná?“

„Ano.“

Zdá se, jako by se doktorce Bennettové zamlžily oči.

„Symptomy tomu odpovídají – to rozrušení, netečnost, opakování slov a pohybů.“

„Ale proč teď?“ zeptám se.

„Obranný mechanismus. Možná v ní ta vyplavená těla vyvolala nějakou vzpomínku.“

„Jak ji přivedeme zpátky?“

„Existuje několik léčebných metod. Jednou z nich je EKT.“

Představím si Evie přivázanou k lehátku s gumovým chráničem mezi zuby, zatímco jí mozkem probíjí elektrický proud.

„Musí to jít i jinak.“

„Můžu s ní zůstat?“

„Nejste příbuzný.“

„Pozor!“