Kate Quinn a Janie Chang

Fénixova koruna

Originální název: The Phoenix Crown

Vydáno u William Morrow Paperbacks, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, USA 2024

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

moba@mobaknihy.cz

Copyright © 2024 by Paul Wehmeyer Productions LLC and Janie Chang.

Published by arrangement with William Morrow Paperbacks, an imprint of HarperCollins Publishers. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2025

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2039-6 (epub)

ISBN 978-80-279-2040-2 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Stephenovi a Geoffreymu

PROLOG

Léto roku 1911

Londýn

„Co růží zvou, i zváno jinak, vonělo by stejně,“ citoval kdosi a Alice Eastwoodová měla co dělat, aby neobrátila oči v sloup. Pokud šlo o shakespearovské citáty o květinách, ať se jde Romeo a Julie bodnout. Sama dávala přednost Juliu Caesarovi: „A potřebám svým příroda se poddat musí.“

Protože matka příroda je krvelačná – a když dostane hlad, pozře, co se jí zachce. Alice to pocítila na vlastní kůži, když před pěti lety pokrčila matka Země rameny a roztrhla vejpůl celé město.

„To je hotová pouť po evropských zahradách a sklenících, co podnikáte, slečno Eastwoodová! Vracíte se do San Franciska brzy?“ vyzvídal ředitel Královské botanické zahrady v Kew cestou. Mířili k Palmovému pavilonu, jenž skleněnými kupolemi připomínal svatební dort s ledovou polevou. „Jak jsem slyšel, nabídli vám, abyste opět nastoupila na pozici kurátorky botanické sbírky na Kalifornské akademii věd.“

„Ještě to není oficiální.“ Přesto věděla, že se k tomu schyluje, že ji přizvou, aby pomohla znovu vybudovat ztracený herbář. Zatím se nerozhodla, jestli dokáže přijmout, nebo ne. A tak jen zrychlila, aby unikla té poznámce i svému společníkovi. Pracovního elánu měla dost, o tom žádná – sice už jí bylo dvaapadesát, rozhodně ovšem přibývajícím letům nepodléhala. Ať už vyrazila do kalifornských hor prozkoumat pole máků, kodrcala se na hřbetě muly na expedici do Skalistých hor nebo procházela po upravených štěrkových cestičkách formálních zahrad, pokaždé byla v čele výpravy.

Kdepak, elán nepostrádala – zato odvahu ano. Jak má znovu vkročit na tu zrádnou sanfranciskou půdu po všem, co se v tom městě stalo?

Lehce zadýchaný ředitel se ji pokoušel dohonit. „Akademie při tom zemětřesení v roce 1906 přišla o celý herbář, že? Jaká nesmírná ztráta pro celou vědu!“

„Ano,“ odpověděla krátce a zadívala se na Palmový pavilon, jako by šlo o nějaký vzorek s ostny, který má vytrhnout ze země, ale nevzala si pracovní rukavice. Se skleníky měla menší problém (odmítala to nazývat strachem) právě od onoho konkrétního dne v roce 1906, jenže když máte menší problém se skleníky, nemůžete být botaničkou. Odhodlaně ten pocit potlačila a vstoupila dovnitř. Ach – ta vůně vegetace, teplý vzduch, kapradí! Vůně života. Skleněné panely nad její hlavou se třpytily ve slunci, jež jimi pronikalo dovnitř, cestičky se klikatily ve stínu palem, a dokonce se Alici zdálo, že ucítila onu prchavou vůni orchidejí. „Máte tu exemplář Encephalartos altensteinii, který bych ráda viděla…“

„Ano, tudy prosím. Doufám, že se jednoho dne zmocním Epiphylla oxypetala, ale…“

„Královny noci?“ Od řádných vědeckých názvů se odchylovala jen zřídka – připadalo jí to téměř neslušné, jako když ženu oslovíte přezdívkou, přitom vás ještě ani formálně nepředstavili –, ovšem Epiphyllum oxypetalum byla výjimka.

„Přesně tak!“ Ředitel Královské botanické zahrady se rozzářil a zatahal se za konce kníru. „Zatím se mi nepoštěstilo ji spatřit, natož v květu, což je ještě vzácnější. Není divu, když kvete jen jedinou noc.“

„Já už jednu kvést viděla.“ Vybavila si, jak se ten bílý exotický květ pomalu otevíral v tmavé místnosti, jako by z něj vycházelo světlo, a vydával nepopsatelně opojnou vůni. Vzpomínala, jak se jí třásly prsty, když se jednoho z těch křehkých okvětních plátků dotkla, jak se tvářily další tři přítomné ženy. Nemohly by se jedna od druhé více lišit, v tu chvíli je však spojil bezdechý úžas nad zázrakem v podobě květu. A po všem, co měly za sebou, se slovo zázrak nezdálo ani trochu přemrštěné.

„A kdepak jste…“

„To už je dávno.“ Alice si pohrávala s lupou značky Zeiss, již nosila pověšenou na krku na stejném řetízku jako brýle. Zvedla ji k oku a prohlédla si skvrnu na palmovém listu. „Tak kdepak máte ten Encephalartos altensteinii?“ Posléze byla představena několika botanikům a vyměnila si s nimi korespondenční adresu („Vím, že se zajímáte o rod genista, slečno Eastwoodová, moc rád vám zašlu pár exemplářů!“), nakonec se rozloučila a opustila Palmový pavilon. Pustila se přes travnaté prostranství, jež ho obklopovalo, a jednou rukou si musela přidržovat klobouk, protože foukal letní větřík. Květy, jež její pokrývku hlavy zdobily, vyšila v Paříži mistryně vyšívání ze salonu Callot Soeurs a klobouček představoval jediný módní prvek, který se na této ženě našel. Dávala totiž za všech okolností přednost lisu na rostliny před sametovou kabelkou. Pokračovala svižným krokem po chodníku, přesto se jí nedařilo uniknout před hlasitě se připomínající otázkou: Vrátíš se do San Franciska?

Našla si nedaleko lavičku, na niž usedla, zvedla noviny, které tam někdo nechal, a začala se jimi ovívat. Později ji napadlo, jak neuvěřitelná náhoda to byla. Společenské sloupky nikdy nečetla a za jiných okolností by si toho článku vůbec nemohla všimnout. Nicméně ony zapomenuté noviny byly přeložené tak, že nahoře zůstal jeden z těch unešených společenských sloupků, v němž se člověk mohl dočíst, jakého plesu se jistá dáma účastnila v toaletě se světle zeleného saténu z obchodního domu Liberty a s osmiřadým perlovým náhrdelníkem na krku nebo která dcera kterého hraběte se vdávala v mušelínu a benátské krajce… Onoho slunečného letního dopoledne však Alici nezaujal popis plesu ani přepychových šatů.

– fénixové ze vzácného modrobílého jadeitu –

– padesát sedm safírů a čtyři tisíce perel –

– motýli z ledňáččího peří –

– slonovinové květy Královny noci –

A najednou zatínala prsty tak, že se jí papír zmuchlal v rukách. Přečetla si text jednou, dvakrát. Ruce se jí roztřásly. Nakonec plátek odložila a slepě se zadívala na děti, které kolem honily obruče, a ženy procházející parkem v letních šatech z bílého mušelínu. Místo záhonů rdících se růží však viděla stěny plamenů, místo ptačího zpěvu slyšela tříštění skla.

Zvedla se, a aniž by se namáhala s omluvou, přistoupila k pánovi s kloboukem, který ji právě svižným krokem míjel.

„Promiňte, pane, vůbec se v Londýně nevyznám, odkud bych mohla poslat telegram do zámoří?“ Muž na ni chvíli zaskočeně civěl, než ze sebe vychrlil informace. Nedivila se mu, byla zalitá ledovým potem, bledá jako křída a třásla se jako osikový list – Alice Eastwoodová, která se neroztřásla, ani když lezla po zábradlí pět poschodí nad roztříštěným atriem v bývalé budově Kalifornské akademie věd, která se smála, když ji řeka málem odnesla do vodopádu v rokli, což by nepřežila, a ještě při té příležitosti stačila ve vodě nasbírat několik rostlinných vzorků.

Tahle Alice Eastwoodová že má strach?

A jaký, pomyslela si a pospíchala k východu z botanické zahrady. V duchu už sestavovala znění telegramu. Nebo spíš tří telegramů, jednoho do New Yorku, jednoho do Buenos Aires a jednoho do Paříže… nicméně v každém měla stát tři stejná slova.

Fénixova koruna nalezena

I. DĚJSTVÍ

KAPITOLA 1

4. dubna 1906

Třináct dnů, čtrnáct hodin a dvaapadesát minut před zemětřesením v San Francisku

Ptačí klec na sedadle se začala rozhořčeně otřásat a pískat. Gemma Garlandová nadzvedla dečku a promluvila mezi mříže. „Už tam budeme, vážně.“ Žena, která se právě usadila na protějším sedadle, po ní střelila pohledem, ovšem Gemma za sebou měla celou cestu až z New Yorku ve vagonu třetí třídy – byla umolousaná, unavená, cítila každý ze svých dvaatřiceti roků a neměla nejmenší chuť brát na nějaké kritické pohledy zřetel. A obzvlášť na pohledy škrobených učitelských typů s nepříjemným úzkým obličejem, ustrojených v tmavomodrém kepru a fádním šedivém kloboučku. Takové ženy Gemmu častovaly nevraživými pohledy od jejích dvanácti let.

„Dnes je chladno,“ pronesla nakonec žena. Gemma ji předtím viděla, jak přechází od jedné lavice ve vagonu ke druhé a rozdává cestujícím letáky, proto už matně tušila, jak se bude jejich rozhovor vyvíjet. „Vystupujete v San Francisku?“

Ale kdepak, odpověděla by nejradši, zůstanu ve vlaku a nechám se odvézt až do moře. Nikam dál na západ než do San Franciska se přece jet nedá, ne? „Ano,“ odpověděla, protože už neměla sílu ani na jízlivost. Vlak si to naštěstí kodrcal předměstím, z čehož bylo jasné, že tenhle dusný vagon páchnoucí po doutnících ani vlezlou spolucestující nebude muset snášet o moc déle. „Ano, v San Francisku,“ dodala polohlasem.

„Neuvěřitelně bezbožné místo,“ mlaskla žena pohoršeně. „Prolezlé hříchem a zkažeností, plné zmalovaných poběhlic, bezbožných Číňanů a zvrhlých milionářů.“

Přesně to pravé pro nás! smála by se Gemmina dlouholetá přítelkyně Nellie. V jejím prvním dopise ze San Franciscka stálo v podstatě totéž: Je to dost nevázané město – San Francisco už zbohatlo a teď se pokouší získat hezoučkou fasádu. Mají tu spoustu galerií, divadel, přepychových sídel… nemluvě o bohatých mužích, těch je tu jako naseto, jen čekají, až je někdo sklidí!

„Doufám, že se tu nezdržíte dlouho, má milá,“ pokračovala žena na protějším sedadle. „Tahle západní stoka je odsouzená k záhubě, jak předpověděl princ Benjamin.“

„Hmm.“ Gemma se nezeptala, kdo je princ Benjamin, bylo jí však jasné, že ani to ji nezachrání.

„Patriarcha Letících svitků z Domu Davidova,“ vysvětlila žena. „Z michiganského Benton Harboru.“

„Tak z Benton Harboru?“ To vysvětluje ten nudný šedivý klobouček, pomyslela si.

„Ano, on sám mě sem posílá, mám obyvatele San Franciska varovat, aby se vzdali svých neřestí…“ Zjevně ji nic nemohlo umlčet, Gemma se tedy uchýlila ke svým hereckým schopnostem: brada podepřená dlaní, jako by byla fascinovaná, vykulené modré oči, div že jí nevypadly, v dokonalém ztělesnění panenkovské nevinnosti. Stejný výraz nasazovala, když zpívala Olympii v Hoffmannových povídkách, těsně předtím, než spustila „Árii panenky“, a pokaždé sklidila bouřlivý aplaus. „… protože pokud se nezřeknou svých ohavných hříchů, Bůh na ně sešle plameny a zemětřesení,“ dokončila žena litanii. „Do měsíce!“

„Propána, plameny, a ještě k tomu zemětřesení?“ opáčila Gemma stále s vykulenýma očima. „Nestačilo by jedno nebo druhé?“

„Jestli se nezačnou kát, v květnu jim pukne země pod nohama!“

„Tak to je štěstí, že mám zůstat jen do konce dubna,“ podotkla Gemma.

Aktivistka ji přelétla pohledem a zřejmě schválila její prostý cestovní kostýmek barvy londýnského smogu s černým prýmkem. „Jedete navštívit příbuzné, má milá? Doufám, že vás až sem nepřivádí nějaké neštěstí.“

„Právě naopak, chystám se tu debutovat.“

„Debutovat?“ Žena zaskočeně zamrkala. „Myslíte ve společnosti?“

„Ale ne.“ Gemma věděla, že její broskvově smetanová pleť je pořád bez chybičky a vlasy v odstínu nebraské kukuřice zatím nepotřebují přibarvovat, přesto jí nikdo nemohl hádat osmnáct. „Na pódiu! Jsem operní pěvkyně!“ Nezvaná společnice sebou trhla, jako by se před ní objevila zmije, a Gemma nasadila co nejoslnivější úsměv. „Za dva týdny mě čeká první vystoupení s kočovným ansámblem Metropolitní opery na prknech zdejší hlavní operní scény – v Bizetově Carmen, po boku slavného Carusa!“

Tato zpráva zástupkyni Letících svitků dorazila. Díkybohu! Rázně připlácla jeden z letáků na sedadlo, zvedla se a za hlasitého brblání pokračovala k dalším obětem.

Zas tak úplně to pravda není, pomyslela si Gemma, jakmile osaměla. Ty přece nebudeš stát Carusovi po boku v hlavní roli!

„Ale skoro,“ pronesla nahlas a zvedla leták. Skutečně to bude její debut, bude v kočovné společnosti Metropolitní opery a bude v Carmen. A dokonce se k ní ve světlech reflektorů bude linout Carusův úchvatný tenor… stejně jako k ostatním sboristkám, protože přesně tam ji tenhle slavný debut čeká – ve sboru. Sešněrovanou v korzetu baličky z továrny na tabák. Nečeká se od ní o moc víc, než že bude vířit španělskými spodničkami, ale třeba dostane i roličku ve scéně z krčmy, kde možná na hvězdného toreadora mávne vějířem.

Pořád je to Metropolitní opera, namítla v duchu, a pořád Caruso. Nicméně… sbor není zrovna místo, kde by chtěla dívka začínat ve dvaatřiceti, kdy už vlastně žádnou dívkou není. Žádná vysněná destinace v období největšího hlasového rozkvětu, kdy jí ubíhají nejlepší pěvecká léta. Každá doufá, že v takovém věku nechá zástup baliček z továrny na tabák za sebou.

„Příští rok touhle dobou už to tak bude,“ pronesla nahlas neochvějným tónem matky představené z jediného sirotčince v nebraském Red Hooku. Uvědomovala si, že tato neochvějnost pro ni není úplně přirozená – jak by mohla, když vyrůstala mezi stády krav, loukami a bílými kostelíky a rodiče ji vychovali v přesvědčení, že se bude mít dobře, jedině pokud bude ke všem a všemu přistupovat laskavě a velkoryse. Když pak ve čtrnácti letech přišla o farmu, krávy i o rodiče, skončila v sirotčinci a teprve tehdy zjistila, jak moc se mýlili. Ukázalo se, že ve skutečnosti se žena může spolehnout jedině sama na sebe a že je lepší vybavit se ostrými lokty, pokud nechce skončit jako osamělá a ponížená troska na mizině.

Pevně stiskla víčka, aby zarazila konkrétní vzpomínku na strašné poslední týdny v New Yorku. Když oči otevřela, zadívala se na leták Letících svitků s barvitými ilustracemi (hromobití, šlehající plameny pekelné, pukliny v zemi polykající dav ječících sanfranciských hříšníků). Momentálně zkrátka potřebuje nový začátek.

A asi i trochu odpočinku. Caruso a zbytek operní společnosti jsou na cestách a do San Franciska dorazí až za čtrnáct dnů. Mám nahradit sopranistku ze sboru, která po představení v Kansas City utekla a provdala se, napsala své přítelkyni Nellie před pár týdny. Já se ke zbytku společnosti připojím, až se dostane do San Franciska, začínat budu v Carmen. Slyšela jsem, že premiérové představení bud pro smetánku tamní společnosti (Má vůbec San Francisco nějakou smetánku? Určitě ano, když si mohou dovolit Carusovu gáži!) No nic, tak co kdybych přijela dřív? Už jsem Tě skoro rok neviděla a upřímně řečeno by se mi právě teď opravdu hodila pořádná dávka Tvého neotřesitelného optimismu. V poslední době jsem zažila tak strašné věci, Nell, že si to ani nedovedeš představit. A vlastně nepotřebuji jen Tvůj optimismus, ale hlavně Tebe!

Drahoušek Nellie nebyla právě důsledný dopisovatel a často neodepisovala i několik týdnů nebo měsíců, stačilo, aby ji pohltila nová vášeň nebo nový projekt. Nicméně na tento konkrétní dopis odpověděla okamžitě. Pochopitelně, protože Gemmina letitá přítelkyně byla možná roztržitá a chaotická, přesto neomylně rozpoznala její zoufalství. Naskoč do příštího vlaku do San Franciska. Můžeš zůstat u mě, než ten Tvůj Caruso přijede, farmářko, stálo na papíře jejím písmem s náklonem doleva. Nevím, co se Ti stalo, ale neboj, dáme všechno do pořádku! Mám pokoj na Taylor Street v Nob Hillu. Budeme zase jako ty dvě vykulené nezkušené holky, co spolu bydlely v Bronxu. Ale švábů je tu míň! Gemma se usmála, když si vybavila špinavý krcálek se studenou vodou, kde se seznámily. Nellie, tehdy hubená, vytáhlá šestnáctiletá brunetka, se oháněla malířským skicákem, svazkem štětců a výrazy jako kubismus nebo perspektiva stejně rázně jako svými ostrými lokty. Gemma byla obyčejná devatenáctiletá Sally Gundersonová, teprve rok předtím vyšla ze sirotčince a děsila se, že zlato v jejím hrdle nebude New Yorku stačit, přestože v kostele v Red Hooku málem strhlo střechu. A ještě víc se bála, že zůstane do konce života nájemnou děvečkou s mozoly na dlaních, bude spát na slamníku ve sklepě, a kdykoli nebude pracovat dost rychle, schytá výprask. Když se tehdy seznámily v tom šváby zamořeném bytečku v Bronxu, měřily si jedna druhou a obě se snažily působit jako ostřílené profesionálky, ne jako vyděšené holčičky. Nellie tenkrát vyprskla smíchy jako první.

„Nemám páru, co budu dělat,“ přiznala s jedním z těch svých širokých nakažlivých úsměvů. „A ty asi taky ne, farmářko. Ale obě potřebujeme nové jméno, protože kdo v tomhle městě bude brát vážně Nellie Doyleovou nebo Sally Gundersonovou?“ A tak si na místě vybraly jména nová – ačkoli mezi sebou se i po všech těch letech dál oslovovaly Sally a Nell.

Ach, Nell, pomyslela si Gemma, co bych si jen bez tebe počala? Nebyla schopná psát do dopisu o všech těch karambolech, které ji přiměly z New Yorku uprchnout (tolik křiku, pohrdavých pohledů, taková ostuda… ne, teď na to nemysli). Ale jakmile se s Nellie setkají, všechno jí poví. Nellie to pochopí. Jako jediná na světě se vymykala obecnému pravidlu, že vás stejně nakonec každý nechá na holičkách. Vlak začal za mohutného skřípění brzd zpomalovat.

Gemma spěšně složila leták Letících svitků a nacpala ho mezi mříže ptačí klece. „Dobrou chuť,“ popřála Toscaninimu, spustila dečku nazpátek a natáhla se pro kabelku. Dorazila do cíle.

Každé město má svou typickou atmosféru. Gemma se za poslední roky najezdila s operními společnostmi víc než dost a byla si tím zcela jistá. New York byl cynický, Chicago energické, Red Hook ospalý. Když stanula na železničním nástupišti v tom slavném zlatém městě na západě, ometla si z lemu sukně nedopalky a vdechla pach slané vody, koňského trusu a kouře, pocítila bujarost. Všichni v davu dole někam pospíchali, mluvili hlasitě a nadšeně, dokonce i směsice jejich úborů byla pestrá: chodili tu Číňané v tunikách se zapínáním na uzlíky, námořníci se šátky kolem krku, prostitutky, které se tlačily davem k dokům, s plédy se střapci přes ramena. A zněla tu hudba – Gemmin nacvičený sluch ji zachytil okamžitě. V nějaké blízké hospodě kdosi vyřvával námořnickou odrhovačku, žena, jež kolem spěchala s kočárkem, broukala molovou ukolébavku a dvojice pradlen s koši prádla pozoruhodně melodicky vyzpěvovala „Kathleen Mavourneen“.

„Nedáte si skleničku a něco na zub, slečno?“ křikl na ni hezký vozka dvoukolé bryčky, když si všiml, jak se rozhlíží po řadě povozů před nádražím. „Zavezu vás k Sullymu, mají tam nejlepší svrchně kvašené pivo na jih od čáry.“

„Na jih od čáry?“ zopakovala udiveně.

„To znamená jižně od Market Street, madam. Ulici totiž podélně půlí čára a pod ní vede lano, které pohání tramvaje. Naskočte si a ukážu vám…“

„Ale ne, já se potřebuji dostat na Taylor Street.“ Gemma mu nadiktovala adresu, kterou dostala od Nellie. Když jí vozka sdělil cenu jízdného, zalapala po dechu. „Chci na Taylor Street v Nob Hillu, ne na severní pól!“

„Jestli se chystáte vléct tenhle kufr až nahoru do Nob Hillu, tak to hodně štěstí,“ ušklíbl se. Se zadostiučiněním sledovala, jak ho smích přešel, když do jedné ruky popadla klec, do druhé popruh lodního kufru a vyrazila ulicí.

Dostala se skoro až na křižovatku Třetí a Mission Street. Zatínala zuby a lodní kufr za ní rachotil po dláždění. V opeře by se objevil galantní mladý tenor a nabídl se, že jí zavazadla odnese, načež by na vrcholu Nob Hillu spustili vášnivý duet. Nicméně život tak snadná řešení většinou nepředkládá.

„Sklapni,“ okřikla Toscaniniho, který v kleci začal protestovat. „Koneckonců po tobě nikdo nechce, abys všechno vlekl do kopce.“ Usoudila, že opera musí ležet někde poblíž, protože na zdi saloonu, který míjela, spatřila vylepený zbrusu nový plakát se jménem CARUSO, vyvedeným velkým ozdobným písmem. Zastavila se a se záchvěvem opatrné naděje se na něj zadívala. Zdálo se, že v tomhle městě visí všude samé reklamy a poutače, vylepené na zdech budov i vystavené vysoko na konstrukcích připomínajících lešení, jako by každý v San Francisku něco prodával nebo stavěl. V takovém městě se jistě dá zbohatnout.

Kolem Gemmy se chtěl prohnat postarší Číňan s dvoukolákem, zakopl a vrazil do ní. Cítila, jak jí popruh lodního kufru vyklouzává z ruky, a jen taktak se jí podařilo zabránit zavazadlu, aby se převrátilo a jeho obsah se vysypal na ulici. Hubený čínský kluk, který toho starého pána doprovázel, okamžitě zastavil a pomohl jí kufr narovnat. Smekl podivně vyhlížející klobouk a poklonil se. „Omlouvám se, madam,“ pronesl překvapivě dobrou angličtinou. „Starý Kau se vám nechtěl připlést do cesty a prosí za odpuštění.“ Stařík už ze sebe sypal čínská slova, strhl si z hlavy čapku a vrhal na ni napjaté úsměvy napůl bezzubých úst, jako by čekal, až na něj začne křičet.

„To nic, tyhle ulice…“ Gemma nedopověděla, zadívala se na jejich dvoukolák. „Nemohla bych si vás náhodou najmout, abyste mi pomohli dopravit ten kufr do Taylor Street?“

Brzy se domluvili na ceně (mnohem rozumnější, než předtím požadoval vozka bryčky), lodní kufr i ptačí klec se ocitly na dvoukoláku, ten starý se chopil rukojetí a překvapivě svižným tempem vyrazil vpřed. Gemma vděčně srovnala krok s chlapcem, který si zase nasadil klobouk a skryl tak dlouhý lesklý černý cop. „Mluvíš výborně anglicky,“ poznamenala překvapeně.

„Narodil jsem se tu, madam.“ Vypadal tak na sedmnáct, měl hladké drobné rysy, úzké semknuté rty a jeho tmavé oči připomínaly dva ostražité štíty.

„Nemohl bys mi tedy o San Francisku něco povědět?“ usmála se. „Třeba ten ohromný mramorový chrám tamhle, copak je to?“

„Městská radnice, madam.“ Stařec cosi prohodil čínsky a zasmál se, chlapec se to však zjevně nechystal přeložit, dokud na něj Gemma nevrhla tázavý pohled. „Starý Kau říká, že má městská radnice větší cenu než všichni ti muži uvnitř, madam. Prý je to hamižná sebranka, která by nejradši ohlodala i vlastní kosti.“

Gemma se zasmála. A vzápětí se lekla, protože se zpoza rohu vyřítil automobil připomínající dětskou hračku na klíček. „A Nob Hill je přesně jaké místo?“

„Čtvrť, kde žijí lepší lidi, madam, ve velkých domech.“ Míjeli jednu ulici za druhou a dlážděná ulice se jim začínala zvedat pod nohama. Ne že by se chlapci vyloženě rozvázal jazyk, přesto pohotově pojmenoval všechno, na co Gemma ukázala. „Tohle je vchod do Čínské čtvrti, madam… A tohle vlajka nad hotelem Palace.“

„Prý to je největší hotel na západě.“ Věděla, že až Caruso s ostatními přijedou, mají se ubytovat právě tam, ale nemusela se ani chodit ptát, aby zjistila, jestli si to může dovolit. Už poznala řadu sopranistek, které skončily v dluzích a hanbě, protože si chtěly užívat života se šampaňským, byť jim plat vystačil jen na pivo. Kdepak, spokojeně se utáboří u Nellie, i kdyby to znamenalo spát provizorně na gauči.

„Jak je to na Taylor Street ještě daleko?“ Dřevěné domy v chudších čtvrtích, jež se o sebe opíraly jako opilí kamarádi, pomalu vystřídaly kamenné fasády a sídla korunovaná pozlacenými kupolemi, obklopená ploty s ostrými mosaznými hroty. Tady už ono bujaré veselí tolik cítit nebylo, spíš varování, „nevstupujte na trávník“.

„Moc ne, madam.“ A skutečně, zanedlouho dvoukolák zastavil před úpravným dřevěným třípatrovým domem, napůl vrostlým do skalnatého svahu – Nob Hill, ovšem ta chudší část, pomyslela si Gemma. Otevřela kabelku a snažila se po prudkém stoupání nefunět. Odpočítala čínskému chlapci v mincích sumu, na níž se domluvili. Jsem tvrdá, připomněla si, když se podívala na svou tenčící se peněženku, přesto mu dala štědré spropitné. Šetřit je jedna věc, a dávat mizerné spropitné docela jiná.

„Děkuji, madam.“ Chlapec se poklonil a jeho vážnou tváří se mihl úsměv, který ji nakrátko dočista proměnil. Gemmu napadlo, jestli tenhle mladík není čirou náhodou dívka – z něčeho koneckonců všechny ty operní příběhy o děvčatech převlečených za chlapce vzejít musely. Vzápětí se však její průvodce, ať už on, nebo ona, otočil, čínsky něco řekl starému muži a oba i s károu zmizeli opačným směrem. Gemma usoudila, že jí do toho stejně nic není.

Navíc konečně dorazila – k domu na Taylor Street, kam ji Nellie pozvala, kde jí slibovala, že se dá všechno do pořádku. Otevřeným oknem se ven zpoza bílé rozevláté záclony linula hudba z gramofonu, „Květinový duet“ z Lakmé, jemuž přizvukoval silný kontraalt. Když zaklepala, nikdo neotevřel. Zkusila to tedy podruhé. Zpěv i gramofon utichly, načež se ozvaly kroky.

„Paeonia officinalis anemoniflora,“ prohlásila žena, která jí otevřela.

Gemma, která tu stála s kabelkou a ptačí klecí v ruce, překvapeně zamrkala. „Prosím?“

„Na tom vašem kloboučku.“ Ukázala na její žíněný klobouk ozdobený černými hedvábnými květy. „Pivoňky. Jediný rod v čeledi Paeoniaceae. I když většinou bývají růžové, fialové, bílé, žluté nebo i červené, přinejmenším když na ně narazíte v přírodě a ne na klobouku. Ale kdo ví? Třeba někde kvete i černá. Věda se přece zabývá neobjeveným a o ničem nevíme tolik, kolik bychom si přáli.“

„A já myslela, že to jsou kamélie,“ slyšela se říkat Gemma. „Pořád sháním klobouky s kaméliemi – kvůli La Traviatě, Dáma s kaméliemi byla její předlohou.“

„Ale kdepak, má milá, Paeonia officinalis anemoniflora a Camellia japonica se nedají splést.“ Žena vypadala zhruba na pětačtyřicet, tvář s vráskami od úsměvů měla opálenou, jako by si při cestách ven na ten svůj prošedivělý praktický drdůlek zapomínala sama klobouk narazit. Sukni měla krátkou, nesahala jí ani po horní lem bot, a k dokonale vyžehlené halence připíchnutou kytičku čerstvých fialek. „Alice Eastwoodová,“ představila se a podala jí zpříma ruku jako muž. Nikde žádný snubní prstýnek.

„Gemma Garlandová. To vy jste si před chvílí prozpěvovala s gramofonem, slečno Eastwoodová?“

„Ano, já. Nejsem žádná zpěvačka, ale vždycky když luštím nějakou hádanku, ráda si u toho zazpívám.“

„Jakou hádanku?“ Gemma ji následovala dovnitř. Celý ten zvláštní rozhovor ji bavil.

„Našla jsem novou rostlinu a nejsem si jistá, co je zač.“ Slečna Eastwoodová ji zavedla do obytné jídelny plné nesourodých kousků porcelánu a háčkovaných deček. Stálo tu také piano přikryté čínským přehozem s třásněmi. „Našla jsem ji na kraji prázdného pozemku cestou do práce.“

Gemma si prohlédla fialové kvítky, vylisované a přilepené k tuhému papíru, položenému na nejbližším stolku plném věcí. „To je plamenka prérijní. Netuším, jaký má latinský název, ale kolem naší rodinné farmy v Nebrasce jich rostly celé lány.“

„Vážně?“ Slečna Eastwoodová se rozzářila, sklonila se a tužkou pod větvičku pečlivě zapsala Plamenka prérijní.

„To by mě zajímalo, jestli se sem dostala až z Nebrasky. Nevěřila byste, jak daleko se semena dostanou po větru. A pak se zachytí na těch nejnepravděpodobnějších místech. Napsala jsem článek o flóře Nob Hillu, čistě o rostlinách, které tu denně vídám prodírat se mezi dlažebními kameny. Šedesát čtyři druhů, z nich pětapadesát nepůvodních, a všechny byly odhodlané žít v dlažbě! Život je vážně podivuhodný.“

„Ano, to je,“ souhlasila Gemma a rozhlédla se po místnosti. „Vám tenhle dům patří, slečno Eastwoodová?“

„Propána, kdepak, jen si tu už od dvaadevadesátého pronajímám podkrovní pokoj. I když nejdéle tu samozřejmě přebývá naše bytná.“ Odhrnula si pramen prošedivělých vlasů a usmála se. „Jsem botanička, slečno Garlandová. Kurátorka botanické sbírky Kalifornské akademii věd.“

Gemma si nebyla jistá, jestli už nějakou botaničku potkala. Na druhé straně většina lidí nepotkala ani operní zpěvačku – tedy jinde než na pódiu, vystavenou jako zvíře v zoo. „Když tu bydlíte tak dlouho, slečno Eastwoodová, snad byste mohla znát další místní exemplář, který sem přivál vítr, slečnu Nellie Doyleovou. Ale možná ji znáte pod jiným jménem.“ Nellie měnila svůj umělecký pseudonym stejně často jako svršky, na rozdíl od ní, která se od devatenácti držela Gemmy Garlandové. „Mohla by vystupovat jako Donatella Disognová.“ To přišlo po románku s italským portrétistou. „Nebo jako Thomasina Crayová.“ Z období hudsonské školy. „Anebo jako Danielle LeMarquová.“ Etapa francouzského impresionismu.

„Slečna LeMarquová, ano, ta, co vypadá jako kalifornský máček. Navenek křehké, přesto velice houževnaté kvítko.“ Slečna Eastwoodová se usmála a Gemma nakrátko čekala, že co chvíli vpluje do místnosti Nellie v těch svých nehorázných kalhotách, které začala nosit, jakmile dočetla knihu od George Sandové. Botanička však zavrtěla hlavou.

„Vaše přítelkyně se odstěhovala tak, nevím, před šesti týdny? Měla pokoj hned pode mnou. Vyrazila hledat zelenější pastviny.“

Gemma cítila, jak se jí úsměv svezl z tváře. „A nechala tu na sebe adresu?“

„Ne. Ten poslední rok tu trávila čím dál míň času, pracovala na nějaké výstavě, naznačovala, že se blíží velké věci. Mám dojem,“ dodala slečna jemně, „že to souviselo i s nějakým mužem.“

Což by pro Nellie bylo typické. Možná se odstěhovala a dopis, v němž jí o tom psala, se někde zatoulal. Gemma se kousla do rtu a přemítala, co si počít. Její lodní kufr trůnil na předním schodu a začínala vidět slabé světelné pulzování kolem lamp a oken v místnosti, což znamenalo, že se blíží migréna – proboha, hlavně ne teď! Pokud možno nenápadně si zamnula spánky. Slečnu Eastwoodovou však upoutala ptačí klec, která opět začala rachotit. „Máte uvnitř nějakého ptáčka, nebo menší zemětřesení?“

Gemma z klece sundala dečku. „Tohle je Toscanini.“

„Takže trávíte čas ve společnosti slavného italského dirigenta?“

Kdyby ano, netrčela bych ve dvaatřiceti ve sboru, pomyslela si. „Ne, jen andulku.“

Toscanini uvítal denní světlo zavřísknutím, načechral si zelená peříčka a tvářil se u toho značně pohoršeně. Leták Létajících svitků rozcupoval na kousíčky, zůstala z něj jen hromádka papírových proužků pod bidýlkem. „Hodný kluk,“ pochválila ho a prostrčila mezi dráty prst, aby se o něj mohl otřít, ale Toscanini zůstal zachmuřeně na svém místě. „Cestování vlakem nemá ani trochu rád. To všechna ta plivátka ve vagonech.“

„Nechápu, proč je vůbec všude mají,“ poznamenala slečna Eastwoodová. „A proč se mužům podle všeho nedaří pořádně mířit?“ Obě chvíli sledovaly ptáčka, který v kleci popoletěl a z krmítka sezobl pár semínek. „Čeleď psittacidae? Fauna není můj obor, ale nepatří do stejné čeledi jako papoušci? Umí mluvit?“

„Ne, ale napodobuje moje hlasová cvičení. A je to k vzteku, má větší rozsah než já. Vím, že by operní pěvkyně měla cestovat s ňafajícím psíčkem, ale…“

„Operní pěvkyně, slečno Garlandová?“

Gemma očekávala ten pohled, ten, jehož se jí dostalo naposledy ve vlaku od členky Létajících svitků a který jasně říkal: coura. Botanička se však zatvářila obdivně a Gemma cítila, jak její zhmožděná a v New Yorku pochroumaná duše maličko pookřála. „Sopranistka,“ dodala tiše. Neodolala a přidala kousek z „Květinového duetu“, který si předtím slečna Eastwoodová prozpěvovala. „Sous le dôme épais, où le blanc jasmin…“ Její hlas se rozlil místností, vřelý a sytý jako slunce – i ona sama to cítila a dojalo ji to. Už si kolik dnů nezazpívala, jednak kvůli cestě vlakem a jednak kvůli předchozím náročným přípravám na cestu. Jakmile ovšem den, dva necvičila, pokaždé dostala pověrčivý strach, že až příště otevře ústa, zjistí, že už to nefunguje. Ne snad hlas, jímž mluvila, nýbrž ten vzácný aparát složený z hlasivek a tkáně, který jí propůjčuje schopnost zalít místnost sluncem.

A jak vidno, zatím ji neopustila, a to ani po všech těch strašných věcech, které ji v New Yorku potkaly. Je tady, v tomhle zbrusu novém městě, dokonale příhodném pro zbrusu nový začátek.

Tak kam se poděla Nellie, která se dušovala, že ji uvítá s otevřenou náručí?

„Zpíváte překrásně,“ vydechla Alice Eastwoodová, aniž by tušila, jaké turbulence se odehrávají v Gemmině mysli.

Nicméně Toscanini se posunul po bidýlku, uvolil se a otřel si hlavičku o její prst. A Gemma spolkla knedlík v krku a poškrábala andulku jemně po hrudníčku.

„Ten pokoj po mé kamarádce asi není k pronajmutí, viďte?“

KAPITOLA 2

5. dubna 1906

Dvanáct dnů, třiadvacet hodin a šestatřicet minut před zemětřesením

Su-ling se do Paláce nekonečné rozkoše potřebovala dostat nepozorovaně. Kdyby ji totiž někdo zahlédl a nahlásil jejímu strýci, že se k nevěstinci třeba jen přiblížila, strčil by ji pod zámek, dokud by ji neprovdal. Naštěstí měla způsoby, jak třetího strýce obejít. Natáhla si obyčejnou a nenápadnou tmavozelenou halenu bez výšivky a volné černé kalhoty. Zastavila se před zrcadlem na dveřích svého pokoje a pečlivě si copy svinula na zátylku – obyčejná čínská dívka, která vyřizuje pochůzky. Napadlo ji, jestli by v ní ta blondýnka ze včerejška poznala chlapce, co souhlasil, že jí s Kauem pomohou se zavazadly. Vzpomněla si na ni, protože se k nim chovala přátelštěji než většina ostatních, navíc dala Su-ling štědré spropitné. A také protože ten dům na Taylor Street znala, tamní nájemníci využívali služeb prádelny patřící její rodině.

Zhluboka se nadechla, otevřela dveře a potichu přešla po dřevěné podlaze ke schodišti. Podle odporně nasládlého odéru, který se linul z pootevřených dveří pokoje třetího strýce, však poznala, že se s opatrností zas tolik trápit nemusí. Odpočíval na ratanové lenošce, pohroužený v opiem navozeném spánku. V takovém stavu nevnímal. Vůbec si v posledních dnech ničeho moc nevšímal a prádelna, kterou v sanfranciské Čínské čtvrti založili její rodiče s takovým úsilím, se z jeho nepozorných rukou začínala vymykat. Jí už to ovšem bylo jedno, strýcova nevšímavost jí momentálně mohla jedině posloužit. Kdykoli nebyla v prádelně, měl za to, že šla někam šít, aby si přivydělala, tak jako se peníze navíc pokoušel získat každý práce schopný dospělý v Čínské čtvrti. Za úkolovou mzdu pracovala v obchodě se sušeným zbožím Fung Tai nebo šila pro Hing Čchongovo krejčovství. Samá počestná práce pro mladou ženu, všechno poblíž domova a uvnitř Čínské čtvrti. Tím pádem mohla přicházet a odcházet, aniž by to strýce zvlášť zajímalo.

Toho dne se vypravila po Washington Street do krejčovství velmi časně. Majitelé krámků měli v tuto denní dobu napilno, chystali všechno na nový prodejní den. Zelináři skládali na pulty zeleninu sklizenou v tržních zahradách za městem a v jejich výlohách stály vystavené bedny s jarní úrodou: se světle zelenými svazky jarní cibulky a chřestu, s cibulí, hráškem, špenátem a červenými ředkvičkami. V řeznictví visela na hácích vepřová žebra, celá kuřata a kachny, čerstvě zabité a oškubané. Su-ling ucítila pronikavý odér z obchodu se sušeným zbožím na hony daleko – známé aroma sušených krevet, sušené japonské ředkve, fermentovaných černých fazolí i suchých klobás.

Muži se cestou do práce pošťuchovali a vtipkovali, někteří mířili mimo čtvrť, kde pracovali v hotelích a restauracích, další do přístavů, odkud vyplouvali na člunech lovit krevety. Jiní plnili továrny, v nichž balili doutníky, šili oblečení nebo boty. Jejich pracoviště bývala označena honosnými názvy jako Výrobna smetáků prvotřídní kvality, nicméně továrny v Čínské čtvrti nebyly honosné podniky ani omylem, šlo vesměs o prosté dílničky.

Hazardní herny v horních patrech otevíraly okna, aby dovnitř vpustily studený dubnový vzduch, a pokoušely kolemjdoucí vábivým cvakáním madžongových kamenů i vítězoslavnými pokřiky zákazníků, kteří v nich strávili celou noc.

Časně zrána zůstávaly zavřené jedině nevěstince. V Čínské čtvrti jich byly desítky – spíš bílých než čínských, nicméně když v novinách spílali hříchu a korupci, pokaždé zatracovali jen ty čínské. Su-ling zvedla oči k oknům nad cedulí PALÁC NEKONEČNÉ ROZKOŠE. Okenice byly zavřené. Šlo o nejdražší čínský nevěstinec v San Francisku a jeho majitelkou byla žena.

Su-ling zahnula za roh ke Hing Čchongově krejčovství, kde majitel právě ovíjel látku kolem krejčovské panny. Tázavě ukázala bradou ke dveřím v zadní části obchodu a on sotva postřehnutelně přikývl.

Dveře vedly na úzké schodiště, po němž se dalo dostat do horních podlaží budovy sousedící s krejčovstvím. O tomto diskrétním vchodu do Paláce nekonečné rozkoše vědělo jen pár nejváženějších zákazníků madam Ning – a její přátelé. Su-ling pro Hing Čchongovo krejčovství šila, aby měla zástěrku a mohla se do nevěstince kdykoli dostat, aniž by se nad tím někdo pozastavoval. Dokud byla naživu její matka, žádné úskoky nepotřebovala, otci nijak nevadilo, že jeho milovaná žena navštěvovala svou drahou přítelkyni. Strýc už takové pochopení neměl.

Na schodišti bylo šero, slunce se špinavým oknem natřeným načerveno prodíralo dovnitř se značnými obtížemi. V nádherně zařízených místnostech v tomto podlaží bavily dívky zákazníky. O patro výš dívky bydlely, odpočívaly a jedly a do nejvyššího poschodí měli zákazníci přísný zákaz vstupu. Když se Su-ling dostala až nahoru, zatáhla za řetízek u obyčejných dřevěných dveří a uvnitř zacinkal zvonek. Vzápětí na dřevěné podlaze tlumeně zaduněly kroky, dveře se otevřely a v nich stanula korpulentní žena s boubelatým obličejem a v obuvi s textilní podrážkou. Zívla.

„Jdete dost brzy, slečno,“ prohlásila tetička Čchung.

„Paní se teprve probudila. Běžte dál, však víte, kde ji najdete. Já musím připravit snídani.“ S tím se otočila a za dalšího hlasitého zívnutí se pustila na druhou stranu chodby.

Vládlo zde ticho, chodba voněla santalovým dřevem a růžemi díky speciálnímu kadidlu madam Ning. Jiné ani nekupovala. Pro Paj Mej-šena, svatého patrona prostitutek, jen to nejlepší. Oltář stál na konci chodby a žlutý hedvábný brokát před jeho porcelánovou soškou pokrývaly obětiny v podobě mincí a drobných šperků. V Paláci nekonečné rozkoše pracovalo jen osm žen, ale účtovaly si vysoké částky. Su-ling zaklepala na dveře naproti schodišti. „Tetičko? To jsem já.“

Zastřený hlas ji pozval dál. Strohé šedozelené stěny místnosti zdobilo jen několik akvarelových krajinek a celému prostoru vévodil velký sekretář z růžového dřeva, vedle nějž stála vysoká lampa. Zásuvky toho stolu byly všechny zamčené, jak Su-ling věděla, a klíč nosila madam Ning vždycky u sebe. Sama madam momentálně seděla u toaletního stolku a roztírala si po obličeji tlustou vrstvu bílého krému. „Jsi tu dost brzy,“ pronesla, ani se neotočila.

„Nemohla jsem spát,“ pípla Su-ling a posadila se na podlahu vedle ženy, jíž říkala tetičko, přestože nebyly příbuzné. Položila jí hlavu do klína.

„Zase ty zlé sny?“ zeptala se madam.

Su-ling přikývla. Víc vysvětlovat nemusela. Tetička o jejích nočních můrách věděla. O těch, v nichž Su-ling stála na kraji vysoké skály nad pobřežím v Mile Rocks oněmělá a ochromená, takže nemohla utéct ani zavolat o pomoc. Donekonečna se jí před očima opakoval hrozný okamžik hrozného dne, kdy stála jako přikovaná na strmé skalní pěšině. Kdyby uklouzla, čekal by ji dlouhý pád dolů mezi kamení. Nemohla utéct a musela se dívat, jak proud odnáší její rodiče do chřtánu Tichého oceánu. Od chvíle, kdy její matka spadla ze skály při sběru mořských řas a otec se ji pokusil zachránit, uplynulo osm měsíců. Obou se zmocnil dravý zpětný proud a zatáhl je na otevřené moře. Madam Ning byla nejbližší přítelkyně její matky a Su-ling za ní od té doby mohla kdykoli přijít – pochopitelně mimo otevírací hodiny.

Dívka se zadívala na odraz starší ženy v zrcadle toaletního stolku. Čtyřicetiletá majitelka nevěstince měla půvabně klenuté obočí a dokonalou pleť, plné rty propůjčovaly její oválné tváři okouzlující dívčí výraz, nicméně oklamat by se ji pokusil jedině nedovtipný hlupák. Z jejích tmavých očí i odhodlaně vystrčené brady jasně vyzařovala působivá cílevědomost, díky níž se z prostitutky stala majitelkou nejvyhlášenějšího nevěstince v Čínské čtvrti.

„Nechceš si vzít trošku tohohle pleťového krému s sebou, Su-ling?“ nabídla jí. „Je to novinka, teprve ho zkouším. Drcené perly s ženšenem a olejem ze semen kamélie. Jsi ještě mladá, přesto je nejlepší začít se o sebe starat dřív, než to bude nutné.“ Madam Ning ráda hovořila o nepodstatných věcech, než přešla k těm vážnějším. Zpěvavým hypnotickým hlasem jí vyprávěla, co je nového, co se šušká a jaké má starosti o „svá děvčata“, nešlo ovšem o nic vážného. V jejím podniku se zatím nikdy nevyskytly potíže, s jakými by si mazaná žena nedokázala rychle a diskrétně poradit.

Dveře se otevřely a dovnitř se protlačila tetička Čchung s velkým podnosem.

„Dvě misky horkého sojového mléka,“ ohlásila, „oslazené pro vás, slečno, a osolené pro madam. Jeden knedlíček se sladkou náplní z červených fazolí a druhý se slanou z kachního žloutku. Můžete si vybrat, na co máte která chuť. Já mám práci v kuchyni.“ S tím se vypoklonkovala a zabouchla za sebou.

„Tohle je moje nejcennější zaměstnankyně,“ poznamenala madam Ning. „Děvky přicházejí a odcházejí, zato vynikající kuchyně tetičky Čchung je zdejší stálice.“ Zvedla knedlíček s kachním žloutkem a s chutí se do něj zakousla.

„Vypij si mléko, holčičko. Tetička dělá, že je jí to jedno, ale jestli něco nesníš, bude hluboce dotčená. Tak copak tě přivádí tak časně?“

Její procítěný úsměv Su-ling zahřál víc než sladké sojové mléko. Cítila, jak svírání na hrudi trochu povolilo. Aspoň že tetičce může všechno svěřit. Nebo skoro všechno.

„Přijely moje sestřenice,“ pronesla a na snídani rázem zapomněla. „Jejich loď včera připlula a teď už jen čekají v přístavu na kontrolou imigračního úřadu. A pak si budu muset vzít doktora Ou-janga.“ Posadila se na kraj postele a pak se do ní s povzdechem skácela.

Američtí celníci to Číňanům neusnadňovali. Vědělo se o nich, že imigranty kolikrát drží v přístavu v útrobách lodí přepravní společnosti Pacific Mail Steamship Company týdny nebo i měsíce. Nicméně sestřenice měly Su-ling nahradit v prádelně. A až na to dojde, strýc už ji nebude potřebovat a provdá ji za doktora Ou-janga, který už dvě manželky má.

„Je ti devatenáct, máš na vdávání věk.“ Madam Ning zvedla ke rtům misku se sojovým mlékem a napila se.

„Doktor Ou-jang patří k nejváženějším mužům v Čínské čtvrti. Je to dobrý člověk, laskavý, navíc žádný ochablý starý dědek. Vlasy mu teprve začínají šedivět, i v padesáti je štíhlý a v kondici jako třicátník.“

Su-ling obrátila oči v sloup. „Ale ty jeho manželky! K matce se chovaly hrozně. Tak jak se tam bude žít mně coby třetí manželce, té nejníž postavené?“

„Budeš jeho favoritka,“ podotkla madam Ning. „Tím jsem si jistá. Když jsme byli mladší, Ou-jang Lin se do tvé matky zamiloval. Tenkrát ještě nebyl bohatý, ale kdykoli přišel sem do nevěstince, pokaždé se ptal, jestli je Ming Li volná, přestože tu tvoje matka patřila k nejdražším.“

V Čínské čtvrti se nic neutajilo. Ming Li i madam Ning prodala vlastní rodina mužům, kteří je na lodi převezli do San Franciska a tam je rozprodali do nevěstinců. A z nich se staly nejlepší kamarádky v branži, kde většina dívek umírá na týrání, nemoci nebo vlastní rukou. Obě přežily. Ming Li se podařilo utéct a madam Ning se vypracovala a nakonec nevěstinec převzala.

„Tak proč ji doktor Ou-jang nevykoupil?“ opáčila Suling. „Nebo si ji nevzal, potom co utekla do misijního domova, jako to udělal můj otec?“

„Kdyby měl tehdy ty peníze, byl by ji ze smlouvy vykoupil,“ prohlásila tetička. „Jenže všechno v životě je často otázkou správného načasování.“

Doktor Ou-jang se vrátil do Číny, kde získal prostředky, aby si mohl založit vlastní bylinkářství, právě v době, kdy vláda Spojených států vydala zákon o restrikci čínské imigrace. Ou-jang musel strpět měsíce prověřování a překážek, než se mu podařilo prokázat, že je obchodník – což byla jedna z mála profesí, jimž mohl být vstup do země povolen.

„A zbytek už znáš,“ dodala madam Ning. „Tvoje matka mezitím utekla do misijního domova, kde ji potkal tvůj otec Feng, když tam nesl prádlo. Po několika týdnech jí nabídl sňatek.“

Fengovi nevadilo, že Ming Li dělala prostitutku. V Americe bylo k mání tak málo Číňanek, že se čínští muži nerozpakovali vykoupit ze smlouvy prostitutku nebo služku a nikdo je kvůli tomu nezatracoval. Pokud si muž přál ženu a rodinu, v Čínské čtvrti se jiná možnost takřka nenabízela.

„Takže si myslíš, že na mě bude doktor Ou-jang hodný kvůli matce?“ zeptala se Su-ling.

Tetička zavrtěla hlavou. „Ne, drahoušku. Protože svou krásnou matku připomínáš.“

„To mě docela znervózňuje,“ přiznala dívka a otřásla se.

„Ou-jangovy ženy věděly, že ji miloval. Proto se k ní chovaly tak hrubě,“ vysvětlovala madam Ning. „Ale ty Ou-janga nemiluješ, takže si udržíš jasnou hlavu a s trochou trpělivosti a bystrosti najdeš způsob, jak v jeho domácnosti získat odpovídající místo. Láska škodí myšlení.“

Su-ling se napřímila. „Taky se můžu stát příšernou manželkou, být k těm druhým dvěma sprostá, nespolupracovat, ignorovat jeho děti a vzdorovat mu v posteli. Pak by se se mnou třeba rozvedl.“

„Nebo by tě prodal do bordelu. Anebo někomu, kdo je zásobuje.“ Slova šlehla místností jako bič. „Nebylo by to poprvé, kdy se muž zbavil nepříjemné manželky tím, že ji prodal.“

„Jsem americká občanka, narodila jsem se tu a vyrostla tady. Mohla bych utéct, třeba zrovna do misijního domova. Nahlásit svou situaci úřadům.“

„Nedostala bys příležitost,“ odfrkla si madam Ning.

„Zavřeli by tě, dokud by za tebe někdo nezaplatil, a i pak by tě nový majitel držel pod zámkem. Udělala bych totéž.“

„Mohla bych utéct ještě před svatbou,“ vedla si dívka svou. „Slečna Cameronová by mě vzala k sobě, tak jako Tye Leung. Ta teď slečně pomáhá zachraňovat dívky z nevěstinců a před bezcitnými zaměstnavateli.“

„A musí žít v misijním domově,“ dodala madam Ning, „kde před vchodem hlídá policista, protože jim věčně vyhrožují vraždou všichni, koho tím připravily o majetek.“ Prostitutky a smlouvou vázané služky. Majetek. Ale stejně, nepředstavuje snad Tye důkaz, že si i Číňanka může vydělávat na živobytí normálně? Že se časy mění, zejména pro Číňany narozené v USA, vzdělané a mluvící plynně anglicky?

„Nemůžeš se do konce života schovávat v misijním domově, Su-ling,“ pokračovala tetička. „Rodiče Tye nakonec souhlasili, že ji do sjednaného manželství nebudou nutit, proto smí svobodně chodit ven.“

To Su-ling věděla a zrovna tak věděla, že většině žen, které se z misijního domova dostaly, musela slečna Cameronová nejprve dohodnout sňatek s čínským křesťanem. Takoví muži přijížděli do San Franciska z jiných států, aby si v misijním domově vybrali potenciální nevěstu. Právní ochrana, již manželství poskytuje, se osvědčila jako jeden z nejjistějších způsobů, jak odradit původní zaměstnavatele a majitele od toho, aby zachráněné ženy pronásledovali.

Nicméně o sňatek s cizím mužem Su-ling nestála o nic víc než o sňatek s doktorem Ou-jangem.

„Už zase vystrkuješ bradu, Su-ling, poznám ten tvůj paličatý výraz.“ Madam Ning vzdychla. „Je za tím Reggie, co? Uvědom si, že je už kolik týdnů ticho po pěšině. Copak jsem ti neříkala, že tihle bílí ďáblové berou čínské dívky jen jako něco nového a exotického, co chtějí vyzkoušet?“

Jenže to bylo i naopak, i Su-ling přitahovalo nepoznané – Reggie s krátkými černými kudrnami, smaragdově zelenýma očima a plnými rty, které se usmívaly tak nenuceně a vábivě… Honem tu vzpomínku zaplašila.

„A co ty a Clarkson, tetičko? Jste přece milenci už deset let,“ namítla. „To je taky bílý ďábel?“

„Jde o obchodní dohodu. A naštěstí si mě oblíbil,“ řekla na to madam Ning poněkud škrobeně.

Bylo štěstí, že policejní jednotce pověřené vyšetřováním zločinů v Čínské čtvrti velel zrovna seržant Michael Clarkson. V Paláci nekonečné rozkoše docházelo k raziím jen velmi zřídka a nikdy z toho nevzešlo nic zásadního.

„Poslyš, má nejmilejší, svět zkrátka ženám nedává moc na vybranou. A my jsme navíc čínské ženy v zemi, která Číňany nesnáší.“ Otočila se k Su-ling. „Takže si hlavně pamatuj, že se nikdy nesmíš spoléhat na nikoho jiného. Vždycky jedině sama na sebe.“

„To já chápu,“ opáčila Su-ling a pomyslela na svou ztracenou lásku, po níž se slehla zem. Ach, Reggie… To nevysvětlené zmizení jen potvrzovalo, co jí madam Ning tak často opakovala a co vyznávala i její matka: ti, které miluješ, mají moc ti ublížit. Vždyť je k prostituci prodali vlastní rodiče! A ačkoli byl Feng do Ming Li zblázněný, ona se k němu chovala zdvořile a s náklonností, spíš než s láskou. Su-ling si připomněla, že romantické lásce přece jen úplně nepodlehla, neodevzdala všechno. A udělala dobře. Jen se ukázalo, že zapomenout nebude úplně snadné.

Vyučování v misijním domově končilo o půl jedné. Učit zdejší dívky vyšívat Su-ling těšilo. Motivovala je příslibem, že pokud budou odvádět dostatečně dobrou práci, pokusí se jejich díla prodat. A jestli se to povede, poprvé v životě si budou moct nechat, co vydělají. Bohužel, pomyslela si cestou domů, z tak skrovného výdělku stejně nevyžijí. Věděla to moc dobře, protože při pochůzkách pro prádelnu prodávala domácím paničkám vyšívané límečky a manžety už nějakou dobu.

Vystoupala z prádelny po schodech do bytu nad ní. Dveře do strýcova pokoje byly tentokrát dokořán, a jakmile podlaha vrzla pod nohama, zavolal na ni.

„Neteři, mám pro tebe dobrou zprávu,“ oznamoval a jeho úzká tvář s jizvami od neštovic skoro zářila radostí.

„Doktor Ou-jang nám prokázal nesmírnou laskavost. Právě jste se minuli.“

„A jakou?“ zeptala se opatrně. Nijak zvlášť jí nevadilo, že se s bylinkářem nesetkala.

„Zašel na imigrační úřad, zaručil se za tvé sestřenice a rozdal pár… ehm, peněžních dárků. Takže to s nimi vyřídí rychle, do dvou týdnů budou zaručeně venku.“

„Do dvou týdnů?“ Dívka se kousla do rtu. Moc brzy.

To je moc brzy!

„A ještě něco,“ dodal strýc. „Říkal, že věštkyně už vybrala nejpříznivější datum pro vaši svatbu – devatenáctého dubna. Takže si musíš s šitím svatebních šatů pospíšit.“ Su-ling se odebrala do svého pokoje a zavřela za sebou.

Odtáhla dřevěnou židli od postele k šatní skříni, vylezla si na ni a nahmatala plátěný sáček ukrytý nahoře. Obsahoval peníze, které si odkládala stranou, což dělala dokonce ještě předtím, než se zamilovala. Zavrtěla hlavou, opět odhodlaně zahnala vzpomínky na krátký románek a vytáhla jízdní řád vlaků.

Za tu krátkou dobu, která zbývá do předpokládaného svatebního dne, musí vydělat co nejvíc, aby mohla uskutečnit svůj plán a ze San Franciska utéct.

Reggie nebo ne, na tom nesejde. Uprchne před vdavkami pryč z Čínské čtvrti. Před tímhle životem.

KAPITOLA 3

Gemma si všimla díla své přítelkyně, jakmile vstoupila do budovy opery. O výtvarném umění nevěděla vůbec nic, a i když s Nellie sdílela pokoj v Bronxu pět let, dodnes od sebe nerozeznala impresionismus a secesi a netušila, v čem se liší olej od akvarelu (kromě toho, že jim vždycky načichly spodničky). Ovšem obrazy Nellie rozpoznat dovedla. Najali si mě, abych doladila fresky v budově největší místní opery, psala Nellie tak před osmi měsíci tím svým škrabopisem. Jindy by asi po ženské nesáhli, jejich obvyklý malíř ale zčistajasna odjel do San Diega a práci nedokončil, tak jim nic jiného nezbylo. Jsou to jen obvyklé banality trompe l’oleil, amorci v oblacích nechutnými pastelovými tóny!

Náhle z dálky zaslechla tóny klavíru a mlha, která ji obklopovala, se rozpustila. Někdo hrál „Habaneru“ z Carmen, a to s pořádnou vervou. Gemma si začala pobrukovat a pokračovala po zvuku do zkušebny. Nakoukla pootevřenými dveřmi dovnitř.

Muž na stoličce u klavíru se ohlédl přes rameno. Jeho hbité prsty právě dokončily složitý květnatý závěr skladby.

„Hledáte někoho?“

„Vidím, že někoho jsem právě našla.“ Klavírista byl urostlý, měl snědou pleť, rozcuchané černé vlasy a vyhrnuté rukávy. „Jsem nejnovější členka kočovní společnosti Metropolitní opery,“ vysvětlila a věnovala mu obyčejnější verzi jevištní úklony – mávnutí vlečkou, elegantní poklesnutí v kolenou, oslnivý úsměv. Zbroj, v níž vstupovala na novou operní scénu. Nikdo v San Francisku koneckonců netuší, co ji potkalo v New Yorku. „Gemma Garlandová.“

„Jste tu o dva týdny dřív, signor Caruso a ostatní teprve dorazí,“ poznamenal ten muž a zatočil se na stoličce.

„Mám nastoupit místo sopranistky, která se oddělila v Kansas City, tak mě napadlo přijet s předstihem a prohlédnout si zdejší památky. Dnes ráno už jsem vyšla do kopce tak prudkého, že se může směle rovnat Alpám, když jsem míjela Čínskou čtvrť, viděla jsem Číňanku s těmi nejmenšími zabandážovanými chodidly a zaslechla jsem nejnovější místní drby, že se ztratil jeden z detektivů Pinkertonovy agentury. Prý zřejmě únos, aspoň podle řidiče tramvaje, ze které jsem vstupovala za Market Street. Tedy na jih od čáry,“ opravila se. „Tak tomu tady říkáte, že?“

Jeviště.

„Ovšem?“

Table of Contents

Prolog

I. DĚJSTVÍ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3