Milí čtenáři,

máte v rukou „trojku“ Jak to vidí Ivanka Adamcová. Napsala ji autorka šesti knih Olina Táborská. Osudy lidí hledajících své místo v životě komentuje mystička a zkušená terapeutka Iva Adamcová.

Poslední díl této série nahlíží do životů patnácti protagonistů, snažících se vyrovnat se svými osudy.

O tom, co prožívalo několik rodin v malém městečku v pandemii covidu, je příběh A svět se zastavil.

V povídce Je maturita všechno? se učí tři ženy smířit s kriminálníkem v rodině.

Nejhůř nesou lidé ztrátu blízké osoby, o tom je například příběh Nestihly jsme se udobřit.

Co trápí mladou maminku v příběhu Fenomém tchyně, je nasnadě.

Titulek příběhu Proč někdo dítě nechce a klidně je odloží, a jiný po něm touží marně, je výmluvný sám o sobě.

O probděné noci se může postarat i velká vášeň k zadanému partnerovi v příběhu Se ženatým už nikdy. Morální dilema řeší mladá žena v příběhu Bylo by mu šestnáct.

O tom, že život přináší i úsměvné momenty, jsou mimo jiné i příběhy Jó, Destatero!, Každá zamilovaná žena je krásná, Pomáhat, nebo nepomáhat?

I v dalších příbězích najdete aktuální témata ze života kolem vás.

Jak z toho všeho vyjít a neztratit chuť žít? Odpovědi najdete v komentářích Ivy Adamcové.

￼

Olina Táborská

autorka knihy

Obsah

Uvod autorky

Úvod Ivanky Adamcové

A svět se zastavil

A svět se zastavil
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Je maturita všechno?

Je maturita všechno?
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Proč někdo dítě nechce a klidně je odloží,
a jiný po něm touží marně

Proč někdo dítě nechce a klidně je odloží,
a jiný po něm touží marně
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Kolik nebo spíš co stojí léčba spánku

Kolik nebo spíš co stojí léčba spánku
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Fenomén tchyně

Fenomén tchyně
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Se ženatým už nikdy

Se ženatým už nikdy
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Sebeláska není sobectví

Sebeláska není sobectví
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Bylo by mu šestnáct

Bylo by mu šestnáct
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Nový život

Nový život
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Každá zamilovaná a milovaná žena je krásná

Každá zamilovaná a milovaná žena je krásná
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Rebel bez příčiny

Rebel bez příčiny
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Nestihly jsme se udobřit

Nestihly jsme se udobřit
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Pomáhat manželce, anebo nepomáhat?

Pomáhat manželce, anebo nepomáhat?
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Jó, Desatero! Do pekla snad nepřijdu.

Jó, Desatero! Do pekla snad nepřijdu.
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Pohled ze světla

Pohled ze světla
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Strach z války

Strach z války
Jak to vidí Ivanka Adamcová

Kdo je Ivanka Adamcová

Nakladatelka Olina Táborská

Olina Táborská

Jak to vidí Ivanka Adamcová

3.

© Olina Táborská, 2022

ISBN 978-80-11-02235-8

Úvod autorky

Milí čtenáři,

dostala se k vám třetí kniha Jak to vidí Ivanka Adamcová. Do třetice všeho dobrého. To sedí, když víme, že vše je dobré takové, jaké to je - říká Ivanka, která svým učením dobré rozdává.

Učí nás dívat se srdcem, jak třemi slovy vystihl v Malém princi Antoine de Saint-Exupéry. Učí nás odpouštět a nacházet pozitivní smysl života.

Bůh je láska, říká Iva, a láska je dobro. Než se člověk stane Bohem, volí, zda žít v nenávisti, pomstě a zlobě, anebo v odpouštění, naději a radosti.

Iva nás naučila citlivěji vnímat, že lidé, kteří žijí v lásce, jsou šťastnější. Jsou spokojení a cítí naplnění. Dělají s láskou svoji práci, vychovávají potomky, milují lidi. Jsou silní a nepodléhají manipulacím těch, kteří si v nich ještě libují. Svého lze dosáhnout učením, pilnou prací, trpělivostí, anebo intrikami a podrazy. Je na každém jedinci, čemu podlehne, či nepodlehne. Přišla mi na mysl indiánská legenda, která praví, že každý z nás má v sobě dva vlky, co se neustále perou. Jednoho dobrého, druhého zlého. Souboj v nás vyhraje ten, kterého krmíme. Poprvé jsem ji slyšela na jedné přednášce Ivy. Od té doby s její pomocí posuzuji situace, které bych dřív odsuzovala, kritizovala, nepřijímala.

Jistě jste si dávno všimli, že ti, kteří krmí zlého vlka, na to většinou doplatí. Někdy to trvá. Nepřejeme jim, aby to přišlo dřív, všechno má svůj čas a i kdyby na to nepřišli teď, stane se zítra, pozítří, někdy.

Tohle všechno nás učí Iva Adamcová, s níž jsem právě dokončila třetí knihu plnou příběhů lidí, kteří teprve svoji cestu životem hledají. Někteří lehčeji, ti často vítězí, jiní bojují a podléhají. Jsou tu ovšem i příběhy těch, co už vědí.

Když jsem učení Ivy Adamcové pochopila, spadla ze mne tíha mého života. Ne všechno se vyvíjelo tak, jak jsem si kdysi přála, nebo představovala. Iva mě naučila nic si nepředstavovat, brát to, co je, jako tu nejlepší verzi, protože taková, jaká je, je nejlepší. Nebude horší ani lepší.

Ne, není to naivní optimismus, jak možná napadne čtenáře, který se k učení Ivy teprve přibližuje. Je to realita. Rozumný člověk přijme takovou, jaká je, a pracuje na tom, aby nemusel v budoucnu prožívat tolik zkoušek.

Stačí vybavit si někoho, koho znáte, jak žije podle představ a nedokáže slevit. První, co mu vyletí z pusy při setkání, jsou nářky, jak nic nejde. A marně mu budete říkat – přijmi to, bude líp. Podívá se na vás ublíženě a vy cítíte, jak je nešťastný ještě víc, protože u vás nenachází pochopení.

Chtěla jsem těmito třemi knížkami dopřát lidem, kteří ještě neumějí přijímat, tedy hrdinům většiny příběhů, jejichž osudy a peripetie popisuji, něco z učení Ivy Adamcové. Dostává se to k vám, milí čtenáři, i prostřednictvím jejích odpovědí na jednotlivé příběhy.

Ať se vám líbí, ať vám pomohou najít v sobě lásku a nekrmit zlého vlka.

Olina Táborská

Úvod Ivanky Adamcové

Po dlouhých dvou tisících letech, kdy se člověk Ježíš objevil na naší planetě, se slovo pokora skloňovalo ve všech tvarech. Lidstvo hledalo, neboť platonský měsíc Ryb nastavil pro populaci důležitý úkol. Ukřižovat na kříži těla negativní emoce a také logiku člověka - je naprosto jiná nežli ta božská. Je jiná proto, že hmotný svět žije v duálním pohledu dobra a zla, které hmota projektuje v iluzi oddělenosti jedince od světa.

Využít po dlouhých eonech času konečně zkušenosti získané během vývoje ve SPOLUPRÁCI S EGEM (hmotným vědomím), je nyní úkol pro každého jednotlivce.

Proč říkám hmotné vědomí? Proto, že ego oddělilo v každém jedinci pocit původní existence Boha (jste Bohové), a existencí nepokory, tedy emocionálního odporu, jste se po celou tuto dobu považovali za tělo svého jména. Člověk byl řízen svým výběrem osudu a plánem, co se v každé inkarnaci naučí, a dodnes si valná většina lidstva myslí, že mají svoji vůli člověka, když se rozhodují ve svém životě o svých věcech.

Vše je naplánováno vámi jako Bohy včetně vašich rozhodnutí. Osud těla je pro vás jako vědomí připraven vaší vůlí Boha právě tak, abyste NEMÍJELI SVÉ ZKUŠENOSTI TAK, JAK JE MÁTE POCHOPIT V RÁMCI CELKU A TEDY SPOLEČNÉHO VĚDOMÍ. Tehdy jedinec pochopí, že vše, jak se v osudu dělo, bylo naprosto správně, ale jen tehdy, kdy děj, který byl schopen pochopit, vidí souhlasně a neodmítá ho.

Proto je právě POKORA jediným klíčem k pochopení, kým jsem, a kým jsem naopak nikdy nebyl. Tehdy jedinec pochopí, že je vším, co kdy existovalo, a že svět neútočil na jeho oddělené tělo, ale ON SÁM SVOU MYSLÍ ÚTOČIL NA TĚLA, KTERÁ POVAŽOVAL ZA NĚCO JINÉHO A ODDĚLENÉHO; NEVĚDĚL, ŽE V TĚCHTO TĚLECH ZDÁNLIVĚ DRUHÝCH JE UKRYTO JEHO VLASTNÍ VĚDOMÍ SPOLEČNÉHO A JEDNOTNÉHO BOHA.

Pokud nyní přišla doba pochopení a změny vědomí planety a máte v ruce tuto knihu, vítejte! Přeji vám vhled a pochopení každého jednotlivého příběhu, který vám otevře nový pohled do sebe sama a osudu svého těla, kterým jste prošli.

Ivanka

A svět se zastavil

V lednu někdy kolem dvacátého v roce 2019 seděl Jiří Procházka u televize a sledoval zprávy o tom, jak se v čínském Wu-chanu šíří nákaza virem, který odborníci později nazvou covid-19. „Chudáci,“ pronesl. Jeho manželka Anna s ním byla v obývacím pokoji. Má zázračnou schopnost si při puštěné televizi číst, což Jiří nemůže pochopit. Je rád, když se soustředí na jednu činnost.

„Co jsi říkal?“ zvedla Anna hlavu od knihy a sundala si brýle, které položila na stůl.

„Že jsou ti Číňané chudáci, podívej, co se u nich děje, zase si tam něco roznesli,“ odpověděl Jiří a dodal: „Nečti, pojď se dívat, to hned tak neuvidíš.“

Anna si tedy přisedla k němu na pohovku a sledovala zprávy o drsných zásazích wu-chanské policie proti lidem, podezřelým z toho, že se nakazili a nejsou v karanténě. Vir se tam nekontrolovatelně šířil. Byl jako tsunami, nikdo před ním neunikl.

„Aby to nedošlo až k nám,“ pronesla. „Blíží se čínský nový rok, až se budou Číňané vracet do Evropy, zanesou to sem.“

Jiří, právě vyběhl do kuchyně a vyndal z lednice pivo, se zastavil ve dveřích s lahví v ruce.

„Co blbneš, nesýčkuj,“ pronesl. Pak se vrátil do kuchyně, vyndal z linky dvě sklenky a poté usedl k Anně, otevřel láhev a oběma nalil. Pivo líbezně zasyčelo. Měl tento zvuk rád. Potom ťukl do manželčiny sklenky. „Jediné, na co si teď musíme připít, je na zdraví,“ řekl.

Usmála se na plešatého a milovaného manžela a odpověděla stejně: „Na zdraví.“

Ještě několik hodin po skončení zpráv v ní doznívalo, co viděla. Tělo jako by jí vyztužili ocelí, ta tam byla její lehkost bytí. Tohle se jí stávalo ve stresu nebo v očekávání neblahé události. I v ložnici, kde manžel bezstarostně oddychoval, sem tam i zachrápal, se jí v mysli promítaly výjevy z Wu-chanu, které viděla v televizi.

O tom, že se v provincii Chu-pej přímo uprostřed Číny šíří neznámá nemoc, která postihuje dýchací cesty, zavodňuje plíce a někteří lidé umírají tak, že se vlastně utopí, už věděla. Někdy v prosinci to s manželem zaregistrovali. Nebyli pravidelnými diváky, mnohem víc je zaměstnávala jejich restaurace. Poslední dobou však televizi zapínali hned po příchodu domů. Zprávy o průběhu záhadné nemoci, která údajně přešla z netopýrů na člověka, je zajímaly. O původu nákazy se zatím odborníci jen dohadovali. Vycházeli z toho, že musela vzniknout na wu-chanském tržišti, kde se zabíjejí zvířata, která si pak zákazníci odnášejí domů. Domnívali se, že se takhle nakazil první člověk a že šlo o zabitého netopýra.

Tentýž večer se v tom samém českém městečku na televizi dívali i manželé o patnáct let mladší než padesátníci Anna a Jiří. Oba, Honza i Veronika Březinovi, měli tento týden ranní směnu v restauraci, která patřila Anně a Jiřímu Procházkovým. I Veronice zatrnulo, když viděla totéž, co Jiří s Annou.

„Honzo, to bude malér, tohle nezůstane jen v Číně,“ řekla svému napohled hromotluckému dobráckému manželovi Veronika.

Honza ji utěšoval: „Neblbni, je to přes půl zeměkoule, jakživ jsem o nějakém Wu-chanu neslyšel, proč bych se měl bát?“

„No, říkali, že se bude za týden mnoho Číňanů vracet z oslavy jejich nového roku do Evropy. Co když to sem přivezou?“

Honza ji objal. Vypadá vedle něj jak moucha vedle čmeláka. Je subtilní a něžná. Ráda se nechávala uklidňovat, zatím se jí dařilo spoléhat na jeho jistoty, ale jeho: „Neboj, kdybychom žili v Praze, dejme tomu, ale v tom našem zapadákově se snad ničeho bát nemusíme,“ ji neuklidnilo, i když se pořád cítila jistá, opřená o svého mohutného siláka. Než se stal šéfkuchařem, pracoval na jatkách. Boural velká zvířata. Máchal nožem, ani do posilovny nemusel chodit. Uměl se o svoji ženu postarat. Fyzicky, vždycky měla jistotu, že by ji ubránil, a také existenčně. Když vzal místo v restauraci, kterou Procházkovi zřídili, dal si podmínku, že tam jeho žena bude pracovat jako servírka. Ani jeden své zaměstnavatele nezklamali, bylo na ně spolehnutí. Časem to oba poznali i na výplatách. Majitelé uměli ocenit profesionální zaměstnance.

Vzhledem křehká, ale naturelem hbitá a energická Veronika už dohlídla, aby bylo skvělé jídlo, které její manžel s dalšími kuchaři uvaří, na stolech zákazníků včas a elegantně servírováno.

Obojí manželé, Jiří s Annou i Honza s Veronikou, šli ten večer spát s různými pocity. Veronika stejně jako Anna nemohla dlouho usnout, pořád si vybavovala záběry z dění v dalekém Wu-chanu. Ani jedna nepředpovídala budoucnost, obě však podvědomě tušily, že tyhle zprávy, které už několik týdnů znepokojují lidi v celém světě, budou mít obrovský dopad i na ně.

Procházkovi měli dvojčata. Kluci studovali v Praze na vysoké škole. Honza s Veronikou právě začali plánovat, že se o dítě začnou pokoušet. Na březen měli zaplacený pobyt na Tenerife na Kanárských ostrovech. Pobyt bez antikoncepce.

„Ať se to narodí na Vánoce,“ smáli se, když se o tom bavili s přáteli.

„Přinese nám ho Ježíšek. Nebo ji, chci, aby to byla holčička a aby ti byla podobná,“ lichotil Veronice Honza. Jí bylo jedno, jestli přivedou na svět kluka nebo děvče, přála si jen, aby bylo miminko zdravé. Ani jeden nepochyboval, že by se jejich plán zvrtl. Dosud se jim dařilo ve všem, co podnikli.

Březinovi také nebyli výrazní televizní diváci. Stejně jako Procházkovým, ani jim to profese neumožňovala. Málokdy se sešli večer doma oba. Veronika pracovala na směny. Honza zaučil kolegy kuchaře, aby vařili večeře stejně kvalitní, jako jsou obědy. Restaurace zavírala ve dvaadvacet hodin, Veronika chodila domů z odpolední směny před půlnocí. Od toho večera, kdy zaznamenali čínskou epidemii, se vždycky po návratu domů ptala Honzy, co je nového. Brzy už se ani neptala, Honza na ni čekal se špatnými zprávami. Virus už byl v Itálii.

„Zanesli to tam Číňané, co pracují na severu v těch fabrikách, co jich tam je plno,“ referoval v půlce února.

„Z Itálie je to kousek k nám,“ řekla.

Intuice ji už nenechala v klidu, prostě to tak měla. Vždycky všechno věděla dřív než ostatní.

Potom nastaly dny, kdy jí neušla jediná informace o covidu, jak se o tomto koronaviru hovořilo. V té době se stal nejpoužívanějším výrazem na světě.

Byla to doba jarních prázdnin. Sníh u nás nenapadl, lyžaři odjížděli sjíždět svahy severní Itálie. S celou rodinou se chystala odjet i Veroniky kolegyně Jitka.

„Já bych nikam nejezdila,“ pomyslela si Veronika, ale nevyslovila to. Nechtěla Jitce kazit náladu, spolupracovnice už několik dní mluvila o tom, jak si odpočine od těžké práce v restauraci.

Během pobytu Jitčiny rodiny v Lombardii už se většina zpravodajství v televizi týkala jen informací o počtu nakažených a mrtvých na severu Itálie. Vyděšení televizní diváci sledovali záběry zmrtvělého města Milán. Vláda už tam vyhlásila nouzový stav. O příšernou statistiku a o vývoj nakažlivé nemoci se už zase zajímala většina rodin nejen v malém městě, kde žijí oba manželské páry, jež spojuje vyhlášená restaurace, ale většina obyvatel v republice i ve světě. Přibývalo států, kde se virus šířil, napadal také zdravotníky a politiky. Ve Velké Británii vláda dlouho odkládala přísná opatření, která už platila v okolních zemích. Potom se nakazil princ Charles a po něm i premiér Boris Johnson.

Tehdy řekla Veronika Honzovi, že na žádné Kanáry neletí.

„Nebudu riskovat,“ omlouvala se, ale ani Honzovi se nikam nechtělo v situaci, kdy se epidemie blížila k pandemii. Většina zpráv začínala a končila oznamováním, ve které zemi se nakazilo kolik lidí, kolik jich zemřelo, kolik jich je hospitalizovaných na ventilátoru, jichž se v mnoha nemocnicích nedostávalo, co kde chybí, kolik lékařů, sester a záchranářů už onemocnělo a nemohou se věnovat pacientům. Itálie potřebovala pomoc od dosud nezasažených států, které se snažily poslat aspoň něco ochranných pomůcek. Kuba poslala celý tým zdravotníků, ale všechny země jednaly opatrně, vědomy si, že by na tom mohly být brzy podobně. Každá pomoc Itálii byla pouhou kapkou v moři.

Tehdy Veroniku napadlo, že by měli nakoupit aspoň roušky a respirátory a také dezinfekční prostředky. Řekla to v práci, pan Procházka jí poděkoval za nápad a poslal někoho z administrativy, ať objede lékárny a nakoupí.

Nepřemýšlel o tom, kdo bude v restauraci používat roušky. Hosté by se s nimi přece nenajedli. Jen souhlasil, že je dobré zásoby pořídit. Když se zaměstnanec vrátil, začalo být všem v restauraci jasné, že už je na všechno pozdě. Roušky a respirátory byly vyprodané.

Někdy kolem 25. února si Veronika s Honzou vzali večeři do obýváku a zapnuli televizi. Pokud byli doma, už ani jinak nejedli, většinu času měli oči jen pro obrazovku.

Vtom oba přestali jíst a nevěřícně zírali na zprávu o tom, že na Tenerife museli zavřít hotel, kde byl nakažený italský turista. Zůstalo v něm uvězněno i šest Čechů, kteří se nemohou vrátit, dokud jim neskončí karanténa.

„Tedy, Verčo,“ řekl Honza, odložil jídlo na stůl a vrhl se na ženu. Objal ji, mohutně ji tiskl ve své medvědí náruči. „Ty jsi měla tušáka!“ opakoval.

Mnoho lidí ve městečku už vědělo, co se ve světě děje. Na rozdíl od prozíravé Veroniky však málokdo dokázal odolat zaplacené dovolené v Itálii a Rakousku, kde se nákaza rovněž šířila. Denně se lyžaři dozvídali podrobnosti o zoufalé situaci, přesto odjížděli. „Nám se nic nestane,“ tvrdili. Neměli pravdu, první čeští nakažení v Děčíně byli navrátilci z Itálie.

Dalšími byly studentky cizinky, které přiletěly do Prahy.

„Tak a je to v Praze,“ zvolal Jiří Procházka, sotva tu zprávu uslyšel. „Měli bychom se ozvat klukům,“ dodal.

Jejich dvojčata studovala a bydlela v Praze 6. Než se Anna nebo Jiří dostali k tomu, aby synům zavolali, ozvali se kluci sami. Oznámili rodičům, že se na konferenci v Itálii nakazil i jejich profesor.

„Tak nevím, mám jim říct, aby přijeli domů, nebo ne?“ zvažovala Anna. Ani její manžel nevěděl, jak se rozhodnout. „Co když to sem přivezou?“ zeptal se. Namítla, že ještě nemusí být nakaženi a že by se odjezdem z Prahy naopak ochránili. Jiří jí dal za pravdu, a tak obratem volali synům, ať raději přijedou domů.

Druhý den už byli Tomáš s Markem v městečku. Vyšli si do centra, doufali, že se uvidí s přáteli, ale co to? Nikdo se s nimi nechtěl zastavit, kdo je viděl, přešel na druhou stranu.

„To jsou tedy lidi,“ zlobili se večer jejich rodiče. Na lyže do Itálie jedou, je jim jedno, že tam bují nákaza, že to sem můžou zavléct. Naši kluci se vrátí domů preventivně z Prahy, kde jsou zatím všeho všudy tři nakažení, a jsou tu vnímaní jak malomocní. Víte co, hoši? Zůstanete dva týdny doma, aby lidi neřekli. Budete v karanténě.“

Pro klid duší obyvatel městečka zůstali chlapci Procházkovi čtrnáct dní v domácím vězení. Dlouho v tom sami nebyli, 12. března, poté, co i u nás denně přibývaly desítky pozitivně testovaných na nemoc, která dostala název covid-19, vyhlásila vláda nouzový stav a zakázala pohyb venku, lety do Číny a zpět a posléze takřka všechny lety. Pohled na vylidněné Letiště Václava Havla byl stejně neveselý jako pohled na italský Milán s prázdnými ulicemi.

Restaurace stále otevřené, i když v omezené pracovní době. Ráno 14. března se u Procházků nejdřív probudila Anna a pustila rádio. Totéž udělala Veronika, zatímco Honza dospával svých posledních deset minut. Dělal to tak každý den. Když jeho žena vstala, rozvalil se na těch deset minut na obou postelích a vrněl blahem.

„Honzo,“ vběhla Veronika do ložnice, „jsme nezaměstnaní, právě hlásili, že vláda na nočním zasedání nařídila zavřít restaurace i kavárny.“

V momentě byl z postele venku a utíkal k rádiu. Potom klesl do křesla s hlavou v dlaních. Došlo mu, co se stalo. Ve zprávách říkali, že je nouzový stav vyhlášený zatím na třicet dnů, ale tato doba může být prodloužena.

Zazvonil mu mobil. Volal Jiří Procházka.

„Už to víš?“

„Bohužel,“ řekl zhroucený Honza.

„Co budeme dělat se zásobami? Všechno se nám prodraží,“ vzdychli oba najednou.

Dohodli se, že se sejdou a budou promýšlet, co dělat v nečekané situaci.

První den byl navzdory zákazu provozu velmi rušný. Jiří musel promluvit se zaměstnanci, Honza mezi ně rozdělil nakoupené zásoby. Anna je žádala o shovívavost a souhlas se snížením platu o čtyřicet procent. Všichni byli tak šokovaní, že se nezmohli na odpor.

Klukům Procházkových skončila karanténa, konečně mohli ven, ale nebyl důvod. Město prázdné, jeho obyvatelé seděli doma a sledovali zprávy. Chodili jen do obchodu, na poštu, do lékárny, někteří ještě do práce. Městečko změnilo nepřítele, už to nebyla Procházkových dvojčata, ale rodiny, které se vrátily z lyžařských pobytů v Itálii. Musely zůstat dva týdny v karanténě, i tak je lidé ve frontách, které se kvůli nutnému dvoumetrovému odstupu tvořily před poštou, lékárnou a krámem, pomlouvali.

Veronika ne. Jakmile se Jitka s rodinou vrátila, Veronika jí zavolala a ujistila ji, že se nezlobí. Měly totiž společný problém – byly bez práce. A byli bez ní i další lidé. Kadeřnice, kosmetičky, masérky a maséři, učitelé, vychovatelé, tatéři, mnozí lékaři a zubaři, neboť se lidé báli vyjít z domu a odhlašovali dohodnuté termíny. Knihovníci, herci, hudebníci. Svět zůstal ochromen a mnoho lidí to vnímalo jako apokalypsu, ačkoli ještě ani zdaleka nedomýšleli její dosah.

Procházkovi i Březinovi měli nějaké úspory, ostatní zaměstnanci restaurace na tom nebyli tak dobře. Vláda po měsíci prodloužila nouzový stav o další týdny. Přestávaly pracovat i některé továrny a ekonomové předpovídali takovou krizi, jaká nebyla ve světě od třicátých let minulého století.

Někteří lidé se celé dny a noci jenom báli. Mnoho rodin se učilo sžívat, protože najednou spolu museli být od rána do večera rodiče s dětmi, nebo manželé, jejichž láska dávno vyprchala a mohli spolu být jen díky tomu, že se viděli večer a o víkendu.

Lidé se dozvídali o šikaně a týrání v některých rodinách. Pošta trénovala listonoše něco takového rozeznat a oznámením pomoci obětem, které se tak bály násilníků doma, že se neodvážily o tom zmínit. Listonoši to měli rozeznat podle určitých symptomů.

Veronika soucítila s postiženými, ale pomoc jim nemohla. Uvědomila si však, že může být jinak užitečná, protože má doma šicí stroj. Byla první v městečku, kdo začal šít a rozdávat roušky. Přidaly se k ní další ženy, brzy zásobily obyvatele bavlněnými rouškami, na které padlo nespočet starého ložního povlečení a ubrusů z mnoha domácností. Procházkových dvojčata je rozvážela po domovech seniorů, do prodejen, kde je s vděčností přijímaly pokladní, denně vystavené nákaze. V některých obchodech se mezi pokladnou a zákazníkem ocitlo plexisklo, v některých nic. Ani roušky jim majitel obchodu nepořídil.

Když se v krámu objevil někdo s respirátorem, jakých se nedostávalo zdravotníkům, ostatní lidé se na něj mračili a zase měli o čem mluvit. „Je to sobec, copak musí mít ef ef trojku? Když už nakupoval včas, měl si nakoupit ef ef dvojky, ty bohatě stačí, ef ef trojky potřebují lékaři a sestry.“

Veronika se o nic takového nestarala. Zapojila do šití i Annu Procházkovou, a právě ta navrhla, aby se šily roušky s podšívkou s otvorem pro vsunutí filtru, který měl nositele víc ochránit. Pořídila ho ze sáčku do vysavače. Její nápad se rozšířil. Kdo jich měl dostatek, poskytl ostatním sáčky do vysavačů, z nichž se dalo nastříhat několik filtrů.

Lidé si začali pomáhat. Ve vchodech bytovek visely cedule s nabídkou nákupu seniorům a s uvedením čísla telefonu na ochotné studenty a studentky, kteří projížděli městečkem na kole s batohy na zádech. Tomáš a Marek Procházkovi doma neseděli. Učit se nemohli, nešlo se soustředit, a tak se rozhodli pomoct tátovi a mámě v restauraci, která sice nevařila, zato potřebovala spoustu oprav. A tak se rodina pustila do malování, vyklízení a uklízení, ale i to bylo jednou hotovo.

„Co teď?“ ptali se kluci táty.

„Co kdybychom tady udělali okénko,“ ukázal Tomáš, student ČVUT, na zeď u vchodu do restaurace a pokračoval: „Pan Březina by vařil a prodávali bychom to lidem s sebou.“

Jiří se pro sebe pousmál. Myslel na to, jak báječné kluky s Annou vychovali. Měli i skvělého šéfkuchaře Honzu Březinu. Když se ho Jiří zeptal, zda by do toho šel, musel dát mobil dál od ucha, aby neohluchl z Honzova hlasitého zajásání.

„Budeme to ale dělat za pakatel, nevadí?“ zeptal se Jiří.

„Nevadí, hlavně že něco dělat budeme, je to na zbláznění, čumět jen na televizi a bát se,“ řekl Honza a začal sestavovat menu pro zákazníky, ochotné koupit si jídlo domů. Myslel i na zaměstnance pošty, lékáren. Ještě netušil, že k nim budou chodit i další lidé, kteří ocenili, že budou mít teplé jídlo od tak vyhlášeného kuchaře. Stalo se totiž cenově dostupné, protože restaurace ušetřila za obsluhující personál. Za výdejním okýnkem se střídali Anna s Tomášem a Markem.

Když se za čas ukázalo, že nikdo z těch, kdo odjeli do Itálie, sem koronavirus nezavlekl, rozhodlo se vedení městečka ochránit své obyvatele tím, že zatarasili všechny cesty kromě jediné a tu hlídali policisté. Městečko je totiž obklopeno několika turistickými atraktivitami a lidé odjinud, navzdory zákazu, se snažili dostat se tam.

Jak to tak bývá, našli se i chytráci, kteří jen přemýšleli, jak obejít nařízení a zákazy. Bylo jich méně než těch, co pochopili, že proti nemoci, která ochromila celý svět, je zapotřebí především jednoty a disciplíny. A tak se ti rozumní rozhodli zabránit nerozumným všemi prostředky, aby nemařili jejich úsilí.

Postupem času se ve zprávách objevovaly pozitivní informace. O tom, jak personál mnohých domovů pro seniory přestal chodit domů, aby své klienty ochránil. Jak hasiči pomáhali s dezinfekcí tam, kde nákaza zasáhla i personál. Jak začali studenti, vedení fakult s vědci vymýšlet a vzápětí i vyrábět ochranné prostředky. Začátkem dubna už mnozí obyvatelé městečka obdrželi pětadvacet tisíc jako kompenzační bonus pro podnikatele s živnostenským listem. Velcí podnikatelé se s menším či větším úspěchem ucházeli o nabízené úvěry, rodiče školáků dostali od státu ošetřovné, začalo se uvažovat o odkladu nebo o odpuštění plateb pojistného podnikateli. Tohle ocenili příjemci finanční pomoci, pořád však bylo hodně těch, na které se zatím nedostalo.

Lidem už docházelo, co nás čeká. Že nebude na platy, a tudíž ani na odvody do státního rozpočtu. Že v něm budou v následujících letech chybět miliardy.

Anna s Jirkou toto téma probírali dopodrobna. Předpokládali, že i kdyby otevřeli restauraci, nebudou mít tolik zákazníků jako dřív. Počítali s tím, že lidé budou šetřit a než vydají korunu, několikrát si to rozmyslí.

Jednou večer, kdy s manželem sledovali televizi, už několik týdnů si u toho Anna nečetla, se zeptala Jirky: „Co bys řekl na to, že se přestanu barvit? Podívej, jak mi odrůstají vlasy, nemůžu ke kadeřnici, kdoví, jak ještě dlouho!“

Jiří se zasmál a řekl: „Ty už mi dávno toleruješ moji pleš a mé pivní bříško, zlato. Jdi do toho, mně se budeš líbit vždycky.“

Anna mu dala pusu, šla do koupelny a za dvacet minut se vrátila do obýváku ostříhaná nakrátko. Jiří se rozesmál. „Ty jsi fakt žena činu. Ukaž se mi. Páni, omládla jsi o několik let,“ chválil upřímně. Byť měla Anna vlasy šedo-hnědé, krátký účes ji omladil. „Než mi šedé dorostou, budu nosit širokou čelenku,“ řekla a šla hledat v zásuvkách komody, jestli tam nějakou nenajde. Pak si vzpomněla, že má pěkný hedvábný šátek. Našla ho v krabici ve skříni, složila do širšího pruhu, zakryla odrůstající šediny a uvázala ho za krkem. „Takto budu chodit, než se zbavím těch barvených,“ prohlásila. Poprosila Jirku, ať ji vyfotí a foto poslala Veronice. Odpověď přišla okamžitě. Byla stručná, ale nadšená: „Slušíííí!!!“

Procházkovi nedostali peníze od státu na plat zaměstnanců, protože jich několik propustili. Nemohli si dovolit platit servírky a pomocníky v kuchyni, ani uklízečky. Shodli se, že nepamatují nic tak smutného, čemu ve svém podnikání museli čelit. Zato po otevření výdejního okénka přijali s radostí zpátky kuchaře a pomocnice na přípravné práce a mytí nádobí. Pro servírky práce nebyla, tedy ani pro Veroniku. Ta však byla ráda, že pracuje aspoň Honza, a dál šila roušky.

Na internetu objevila možnost koupě nanofiltrů, dala za ně tisíc korun a vkládala je do roušek navržených Annou. Měla je nejen precizně ušité, ale i z pěkných materiálů. Už dávno spotřebovala veškeré ložní prádlo, a tak se po otevření galanterií postavila do fronty před jednou z nich a nakoupila látky i gumičky. Pozorně promýšlela design. Pro děti, pro ženy, pro muže, myslela i na lidi něčím konkrétním zaujaté. Šila roušky pro milovníky psů, aut, fotbalu, přírody. Brzy se k ní přidávaly další ženy v městečku a začaly rozesílat roušky po celé republice. Jednou přišla objednávka z Belgie. Někdo tam měl známého, který se nadchl pro roušku, obdrženou z neznámého českého městečka od příbuzné, a že chce také, a ne pouze jednu. Další objednávka byla ze Švýcarska, kam se rouška z Veroničiny dílny dostala stejnou cestou. Zatím je ženy šily i vydávaly zdarma, ale už věděly, že to, co se naučily v době nouzového stavu, se jim neztratí.

Když se v květnu vláda rozhodla zkrátit období tvrdých opatření, otevřely se opět všechny obchody a v mnohých z nich se objevily roušky z dílny Veroniky a jejích kamarádek. Některé ženy, které byly stále bez práce, zkoušely šít i něco jiného. Zástěrky pro malé holčičky i jejich mámy, bryndáčky pro miminka, noční košile a pyžama, prostírání, povlaky na polštáře. Moc toho neprodaly, ale ti, kdo koupili, byli nadšení. Dávali tak naději, že se povědomí o vkusných výrobcích bude šířit dál.

17. května 2020 se Veronika vrátila do restaurace na plac. Spousta jejích kamarádek z šicího kroužku nastoupila na své pracoviště, některé však zůstaly věrné šicím strojům. Šily už i závěsy, opravovaly oblečení.

Nakažených i mrtvých ubývalo, vesnice, města, kraje, země, světadíly začaly ožívat.

Mnoho zemí si konečně po třech měsících vydechlo, ale ne docela. Virus nezmizel, jen ho lidé dočasně zkrotili. Také jim pomohlo slunce. Celé léto se zdálo, že žádný virus neexistuje. Lidé začali cestovat, vysedávat v zahrádkách u restaurací, většina z nich se přestala chránit. Na ty, kteří v davu přece jen roušku nebo respirátor – obojího už bylo dostatek – nasadili, se dívali jako na exoty. Inu, tak to chodí, že těch moudřejších je vždycky nějak méně. I těch, co si uvědomovali, že dokud nebude k dispozici vakcína, může se virus kdykoli začít šířit a je tedy třeba být stále ve střehu.

A taky že jo. Prázdninové „maňana“ vzrušil malér s nákazou obyvatel Karvinska. V okolních dolech byly stovky nakažených. Zatímco jinde v zemi se studenti připravovali k maturitě, dozvěděli se v Orlovském gymnáziu a v obchodní škole, že kvůli onemocnění jedné studentky budou oni maturovat až na podzim.

Zoufaly si i české a moravské lázně. Ačkoli už mohly přijímat pacienty a hosty, neměly je. Hranice všech zemí se otevíraly velmi pomalu a turisté se nehrnuli. Hotely ve velkých městech na tom byly ještě hůř. Česká klientela je nezaplnila, zvláště ne ty pětihvězdičkové, věnující se konferenční turistice. Tam se propouštělo ve velkém a očekávaly se desítky krachů.

Procházkovi pozorně sledovali vývoj v zemi a nezbylo jim, než si s černým humorem gratulovat, že mají jen venkovskou hospodu a ne mezinárodní hotel. „Venkovskou putyku s kuchařem, který by exceloval i v pětihvězdičkové Corynthii,“ smáli se. Byl to však smutný smích. Soucítili s kolegy v branži, byť se jejich tržby za normálních okolností nedaly srovnávat.

Když každé dopoledne otevírali okénko, jímž podávali zákazníkům Honzovy lahodné obědy v krabičkách, uvědomovali si, že oni jsou na tom ještě pořád dobře.

V USA bylo v té době přes třicet milionů lidí bez práce. Záběry na fronty na jídlo ve městě snů vrývaly do tváří diváků světa hluboké vrásky. Sotva se jedna země nebo světadíl vzpamatovala, objevil se covid-19 o kus dál. V Brazílii mu začali říkat nemoc hladu.

Restaurace Procházkových měla otevřeno od května do podzimu, kdy vláda restaurace opět zavřela. Nezavřela však výdejní okénka a situace se opakovala. Procházkovi museli opět poslat domů obsluhující personál. Nepropustili je, začali na ně dostávat státní příspěvky. Mohli se rozhodnout, vybrali si možnost udržet zaměstnance, tím pádem oni nedostávali nic.

Vláda navrhovala různé kompenzace, pořád to ale nestačilo. Vždy se zapomnělo na nějakou skupinu zaměstnanců nebo podnikatelů. Procházkovi měli štěstí, že se jejich chytří studenti v kompenzacích brzy vyznali, a co šlo, s tím pomohli i dalším lidem ve městečku. Brzy se rozneslo, že jsou to kluci obeznámení; na to, jak nevlídně je na jaře sousedé vítali, už nikdo nevzpomněl.

Ostatně, kdo chtěl nenávidět, mohl si vybrat. Někdo začal nenávidět vládu, která ztratila razanci, s jakou jednala na jaře. Jiní zanevřeli na opozici vládu stále kritizující. Dalšími objekty nenávisti se stali odmítači roušek, kteří přestali věřit, že zakrytí dýchacích cest zabrání nákaze, a provokativně se jí vystavovali. Bohužel hrozilo, že ji přenesou na své blízké.

Solidarita z jarního lockdownu byla tatam, lidé ztráceli důvěru, naději, ochotu pokořit se před drsnou nemocí, která brala vše, co jí přišlo do cesty.

S příchodem podzimu skončil i zdánlivý klid obyvatel městečka. Pandemická vlna znovu zavalila svět. Přestávala fungovat opatření, která měla na jaře výsledky. Začaly se šířit nové mutace viru. Měly nedozírné následky. Kosily lidi ve velkém. Pohřební služby na celém světě zažívaly konjunkturu, kterou jim nikdo nezáviděl. Každou chvíli se lidé dozvídali, že onemocněl nebo zemřel někdo, koho znali, jedno zda z jejich blízkosti nebo ze světa veřejně známých osobností. Snižoval se věk jak těch, co těžce onemocněli, tak umírajících. Nebýt toho, že se podařilo ve Velké Británii a v USA vyvinout účinnou vakcínu, spadli by obyvatelé světa i městečka, v němž žijí Procházkovi a Březinovi, do těžké deprese.

Mladší Veronika s Honzou stále odolávali, starší Jiří a Anna covidem onemocněli. Nedalo se tomu vyhnout. Jiří komunikoval s dodavateli potravin. Ne všichni používali roušky nebo dezinfekci, o odstupech aspoň dva metry bylo zbytečné mluvit. Tak nějak na to nikdo nedbal. Jiří netušil, kdo z nich ho nakazil, ale stalo se. Když ho začaly bolet klouby a hlava, doufal, že jde o chřipku, ale zimnice, která následovala, ho na dva dny uložila do postele, kterou Anna nestačila převlékat. Asi za týden, to už se Jiří dostal z nejhoršího, padla ona. Že má covid, poznala bezpečně, ztratila totiž čich a chuť.

„Tak to mi ještě scházelo,“ snažila se brát to s humorem. „Snad si ani obědy od Honzy brát nebudu, přece mu nezkazím radost, když je nevychutnám,“ říkala, pořád ještě rádoby vesele. Pak se jí začalo špatně dýchat. Udělala dva kroky a musela odpočívat, posléze už nedokázala dojít na toaletu.

Nebyla první, koho v městečku odvážela sanitka s personálem oděným do „skafandru“, jak lidé říkali ochrannému oděvu zdravotníků. Stala se v městečku však první z lidí mladších ročníků, kdo tuto nemoc nepřežil. Pro rodinu, přátele i městečko strašná rána. Každý Annu znal, restaurace byla vyhlášená a Anna oblíbená. Otřes o to větší, že jí ani na pohřeb nemohli jít. Rodina ji nechala spálit bez obřadu, urnu s jejím popelem převzali synové, Jiří toho nebyl schopen.

Restaurace dál nabízela jídlo, pro které si začalo chodit více a více zákazníků. Snad ze soucitu, snad ze zvědavosti. Jak se dřív při objednávání, placení a loučení žertovalo, tak se nyní mlčelo. Někdo prohodil: „Upřímnou soustrast“, někdo jen pokyvoval hlavou, dával najevo, že ví o velké ztrátě. Zpravodajství už začalo být monotematické, informací o přibývajícím počtu mrtvých přibývalo a lidé už nevěděli, co je hrozivější, zda zprávy o počtu úmrtí, nebo o tom, jak zdravotníci přestávají zvládat situaci.

V takových chvílích je každá nadějná izpráva zázračně léčivá. Byla jí i noticka o tom, že se od nového roku začne očkovat vakcínou proti covidu i u nás. Měla význam blahodárného deště po velkých parnech. Povzbudila malověrné, statečným dodala naději, že odříkání stálo za to.

Pak to přišlo. Covidem onemocněly celé rodiny, skupiny přátel, nakazily se někdy i celé vesnice, velké části městeček, měst. Co virus nestihl během nákupní předvánoční horečky, dokonal o Vánocích. Mnoho rodin se bezstarostně sešlo k oslavám, za což pak mnozí jejich členové zaplatili onemocněním s těžkým průběhem nebo smrtí.

Pak se rozhodla, že manžela nebude trápit. „Zeptej se mě ty, co je nového,“ vyzvala ho.