Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Peter Vronsky

Zrůda Aileen Wuornosová
a další kruté vražedkyně

Copyright © 2007 by Peter Vronsky
Translation © Martin Vondráček, 2025
© Grada Publishing, a. s., 2025

Z anglického originálu Female Serial Killer: How and why women become monsters,
vydaného v roce 2007 nakladatelstvím BERKLEY, součástí Penguin Random House LLC, přeložil Martin Vondráček
Odpovědná redaktorka Julie Gonzálezová
Redakční úpravy Monika Jitřenková
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Ondřej Mikulecký

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

Vydala Grada Publishing, a. s. v Praze roku 2025 jako svou 10083. publikaci

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod

ISBN 978-80-271-8013-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-8012-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-5780-8 (print)

Pro muže i ženy,

mladé i staré,

živé i mrtvé,

vinné i nevinné.

Pro všechny oběti.

ÚVOD

SÉRIOVÝ SPARTAKISMUS
POLITIKA ŽENSKÉ AGRESE

M ůžete jmenovat sériového vraha, který udeřil vzadní části vojenského vrtulníku letícího namisi vevýšce 4000 stop? Nebo toho, který vevěku jedenácti let zabil dvě oběti? Nebo toho, který tančil astýkal se skalifornským guvernérem? Někteří by uměli jmenovat Genene Jonesovou, Mary Bellovou aDorotheu Puenteovou – tedy tři ženy. Ale my ostatní jsme ani netušili, že existují sériové vražedkyně. Tedy až natu lesbickou prostitutku zeZrůdy – tu, okteré natočili film – Aileen Wuornosovou. Zatímco jména Ted Bundy, John Wayne Gacy aJeffrey Dahmer nebo přezdívky Bostonský škrtič, Samův syn, Vrah odZelené řeky aBTK známe všichni, když nás požádáte, abychom vyjmenovali několik sériových vražedkyň, obvykle se zastavíme hned uAileen. Byly idalší?

Ano, veskutečnosti jich bylo dokonce mnoho. Přibližně každý šestý sériový vrah je žena.1

Jako odčinění toho, že jsem se vesvé přechozí knize nevěnoval ani Aileen, Genene ani Mary, jsem se nyní rozhodl zaměřit naně ajejich sériově vraždící sestry, aže jich je hodně.

Kpsaní omužských sériových vrazích jsem se poprvé dostal povlastním velmi krátkém anáhodném setkání se dvěma znich, než byli identifikováni adopadeni. (Jednoho jsem potkal hned zakatedrálou svatého Vasila Blaženého vMoskvě vroce 1990 adruhého vnewyorské hotelové hale ojedenáct let dříve).2 Vté době jsem nevěděl, že jsou to sérioví vrazi; otom, kdo jsou aco provedli, jsem se dozvěděl až oněkolik měsíců alet později ze zpráv vtisku, což mě přimělo přemýšlet omožnosti, že jsem se možná setkal svíce než jen stěmi dvěma anevěděl jsem otom. Jednou se může stát cokoli – to jsem pochopil anepřekvapilo mě to. Ale zjištění, že jsem se setkal se dvěma – dvakrát –, to byla úplně jiná věc. Inspirovalo mě to knejrůznějším úvahám ostatistických možnostech života, jak ho dnes žijeme. Přemýšlel jsem, jaká je pravděpodobnost, že někdo znás alespoň jednou nevědomky seděl vedle sériového vraha vautobuse nebo vevlaku, míjel ho vdavu naulici, parkoval nebo nakupoval vedle něj nebo stál zaním vefrontě.

Co se týče „mých“ dvou sériových vrahů, žil jsem relativně konvenční, heterosexuální mužskou středostavovskou existenci, oníž jsem se domníval, že se odehrává daleko odosamělých, mrtvolami posetých okrajů silnic, zatuchlých děr aponurých sklepů, kde sérioví vrazi páchají své ošklivé hrůzy. Samolibě jsem tvrdil, že má náhodná setkání nemají nic společného stím, že jsem potenciální oběť, protože jsem nepatřil dopreferované kategorie kořisti sériových vrahů: nebyl jsem mladá žena bez doprovodu ani zaměstnanec noční služby, pouliční sexuální pracovník, nebo dítě jakéhokoli pohlaví.

Poté, co jsem vNew Yorku narazil nasvého prvního sériového vraha vzapadlé části města poblíž míst, kde se shromažďují prostitutky, jsem spokojeně popsal, že jsem „vlezl“ doloviště sériového vraha anechal se „srazit“ monstrem, protože jsem šel tam, kam jsem normálně nepatřil.

Ale pochopil jsem to špatně. Zatímco jsem se ostražitě ohlížel přes rameno, jestli mě neohrožuje nějaký chlap zté nejzapadlejší části města, měl jsem se raději podívat blíž kdomovu – dočí postele jsem se pohodlně uložil akdo spal vté mé. Pokud bílý, heterosexuální muž středního věku skončí zavražděný, snejvětší pravděpodobností je jeho vrahem žena, kterou zná, ato důvěrně zná. Když sériová smrt zavítá kosamělým, svobodným mužům ze střední třídy sprací abytem, nebo když nato přijde, knadrženým starým farmářům-vdovcům, přichází spolibky apéčí.

Když jsem si představoval sériové vrahy, které náhodně potkávám naulici, byli to vždy muži, zatímco ženy zůstávaly zcela mimo můj paranoidní radar jako opak, tedy oběti. Byl jsem naučený vnímat sériového vraha jako „jeho“ a„ji“ jako „jeho“ oběť.

Není to jen mužský pohled navěc. Ženy to donedávna cítily stejně. Přítomnost jiné ženy, dokonce icizí, stále ještě umnoha žen odzbrojuje prvotní obavy ztoho, že se ocitnou samy scizím mužem. Naše přesvědčení omírnosti ženského rodu klame obě pohlaví.

SÉRIOVÉ VRAŽEDKYNĚ: KOLIK JICH JE?

Téměř každý šestý sériový vrah vUSA je žena, ať už jako samostatný pachatel, nebo jako spolupachatel. Zcelkového počtu asi 400 sériových vrahů identifikovaných vletech 1800 až 1995 bylo téměř 16 % žen – celkem 62 vrahů.3 Ikdyž to není drtivá většina, není to ani zanedbatelné číslo – těchto 62 žen zabilo dohromady 400 až 600 obětí: mužů, žen adětí. Jen tři sériové vražedkyně – Genene Jonesová, Belle Gunnessová aJane Toppanová – mohou mít dohromady nasvědomí až 200 podezřelých vražd. Jiná studie, která zahrnovala ipřípady zjiných zemí, uvádí 86 známých sériových vražedkyň.4 Ještě znepokojivější je, že tři čtvrtiny sériových vražedkyň vUSA se objevily odroku 1950 acelá polovina až odroku 1975!5

Přesto se pojem ženské sériové vražedkyně nějakým způsobem nedostal donašeho obecného povědomí strachu nebo donašich znepokojivých představ tak hrozivým způsobem jako postava mužského sériového vraha. Zdá se, že ženské sériové vražedkyně jsou pro mnohé znás nahranici komičnosti nebo absurdnosti. Srovnejte přezdívky, které dáváme mužským sériovým vrahům (Jack Rozparovač, Bostonský škrtič, Noční lovec, Otrokář), sženskými (Lady Bluebeard, Chichotající se babička, Černá vdova, Anděl smrti, Barbie Killer). Ženské zabijáky jsme nebrali dostatečně vážně.

Částečné vysvětlení lze nalézt vtom, koho akde podle nás sériové vražedkyně vraždily. Mnoho sériových vražedkyň vraždí doma ajejich oběťmi jsou často členové rodiny nebo blízcí lidé: manželé, milenci aděti. Místo, kde člověk poznává svět, nemusí být nutně tím nejbezpečnějším, přesto: kolik znás je alespoň vzdáleně připraveno představit si svou matku jako sériovou vražedkyni?

Jiné sériové vražedkyně vraždí vzaměstnání jako důvěryhodné pečovatelky – zdravotní sestry, chůvy, podavačky léků, přípravářky jídla apracovnice vsociálních službách. Zdravotní sestry vraždí při své práci – vraždí ve svém teritoriu: vprvní linii války mezi životem asmrtí, kde lidé skutečně umírají; zdravotní sestry jako Andělé smrti skatetrem ainjekční stříkačkou vruce, které nikdo nepodezírá, protože si uvědomují, že smrt jejich oběti byla prostě jen nevyhnutelnost.

Vnašich lidových představách však sériový vrah číhá bez tváře posetmění zavolantem svého cestovního vozu skufrem plným provazů alepicí pásky. Zapomínáme se dívat dál než nachladnou bílou bavlnu zdravotní sestry, která nám odebírá krev, naveselou pracovnici domácí péče, která se stará odědečka, naroztomilou dívku zapultem lahůdek, která nám krájí chleba, natu vminisukni snůžkami, která stříhá vlasy, nebo natu, která se nám dívá doočí přes stůl, zatímco usrkává svůj drink.

MONSTRUM – TICHÝ VRAH

Je úžasné, jak rychle mohou filmy idnes všechno změnit. Naše kolektivní povědomí oženách-sériových vražedkyních se nedávno dostalo nanovou úroveň díky filmu Zrůda (Monster) zroku 2003 sCharlize Theronovou aChristinou Ricciovou vhlavních rolích, spolu sřadou dokumentů atelevizních reportáží, které pojednávaly oAileen Wuornosové, floridské silniční prostitutce, která byla odsouzena zavraždu sedmi mužů. Mnoho propagačních materiálů akomentářů kolem případu naznačovalo, že Wuornosová byla „první americkou sériovou vražedkyní“. To zdaleka není pravda – spíše se pohybovala někde kolem padesátého sedmého místa.

Wuornosová spíš byla zřejmě první americkou mediální celebritou mezi sériovými vražedkyněmi, která poskytla nespočet rozhovorů tisku, médiím adokumentaristům, než byla vroce 2002 usmrcena smrtící injekcí. Wuornosová byla výjimečná tím, že vraždila stejně jako mužští sérioví vrazi – zabíjela cizí lidi pistolí vautě ajejich těla nechávala naveřejných místech.

Většina znás si osériových vražedkyních myslí, že používají převážně jed aže jejich oběti jsou známí nebo příbuzní. Mužští sérioví vrazi pronásledují aloví cizí lidi; ženy chytají dopastí atráví důvěrné známé – zabíjejí naúzemí svého domova nebo naúzemí, které sdílejí se svou obětí. Jediná skutečně populární představa, která se vprůběhu desetiletí udržela, je představa ženy sériové vražedkyně, která zaúčelem zisku zabíjí řadu manželů nebo milenců. Máme pro ni dokonce hotovou přezdívku: Černá vdova.

Znějakého důvodu si Černou vdovu představujeme jako bytost zminulosti, zdob dávno ukončených, kdy se jedy snadno prodávaly bez receptu, manželství bylo často smluvně funkční aevidence totožnosti byla chaotická. Dokázala nalákat, svést, rychle se vdát, nenápadně zabít aněkolikrát zmizet, než si toho někdo všiml. Když se dnes Černá vdova objeví, myslíme si, že se tak děje pouze vhollywoodských filmech vpodobě Sharon Stoneové, Kathleen Turnerové nebo Lindy Fiorentinové. Fjúú. Vášnivý sex, pro který se umírá.

Jen zřídka jsme viděli dravou, sexuálně nabitou pachatelku typu Teda Bundyho nebo Zabijáka odZelené řeky, která zasebou zanechávala znepokojivou stopu viditelných mrtvol. Wuornosová ktomu měla nejblíže. Byla to „neklidná vražedkyně“. Narozdíl odtypické sériové vražedkyně, která své oběti nechává vposteli nebo vkolébce nebo je nenápadně zakopává nazahradě zadomem, Wuornosová odhazovala těla svých obětí uodpočívadel asilnic nafloridské mezistátní síti. Mrtvoly nasilnicích doDisney Worldu! Anarozdíl odvětšiny sériových vrahů ženského pohlaví, kteří své oběti historicky vraždili vroli manželky, milenky, chůvy, zdravotní sestry nebo bytné, Wuornosová neměla kesvým obětem téměř žádný vztah, kromě vztahu stopařky, motoristky vnesnázích nebo prostitutky usilnice sklientem, což je paradoxně právě ten vztah, který mnozí mužští sérioví vrazi sami využívají, když vraždí své ženské oběti.

Wuornosová však naše vnímání skutečných sériových vražedkyň mate nejen tím, že je lesbička, ale itím, že je specifickým typem lesbičky. Nebyla to hezká afeminní lesbička srtěnkou ze seriálu Láska je láska, ale tvrdý typ lesby, zníž vyzařuje svalnatý, kamenný anedbalý druh násilí, které si obvykle spojujeme smuži. UWuornosové jako sériové vražedkyně je snazší spojovat její násilí spřemírou mužského hormonu než snějakou vnitřní ženskostí, která se zvrhla.

POVAHA ŽENSKÉHO NÁSILÍ

Wuornosová odhaluje jádro našeho vnímání – násilí je stále téměř všeobecně spojováno smužem amužským pohlavím. Mělo se zato, že je implicitně obsaženo vmužské postavě, že je funkcí testosteronu. Muži páchají násilí, ženy aděti jím trpí.

Když se ženy dopustí násilí, je jediným vysvětlením, že je nedobrovolné, obranné nebo důsledkem duševní nemoci či hormonální nerovnováhy, která je vlastní ženské fyziologii: mezi viníky jsou uváděny poporodní deprese, premenstruační syndrom amenopauza. Ženy jsou obecně považovány zaosoby schopné páchat pouze „expresivní“ násilí – nekontrolovatelné uvolnění zadržovaného vzteku nebo strachu, často vdůsledku dlouhodobého zneužívání ze strany mužů: syndrom týrané ženy nebo syndrom týraného manžela. Obecně se má zato, že ženy obvykle vraždí nechtěně abez předchozího uvážení.

„Instrumentální“ násilí, tedy vražda zaurčitým účelem – politická moc, znásilnění, sadistické potěšení, loupež nebo jiné nízké uspokojení – však zůstává doménou mužů. Koneckonců každý muž je potenciálním vrahem vpodobě bojovníka – avrahem se stává pouze tehdy, když zneužije své vrozené fyzické asocializované schopnosti zabíjet znečestných, nemorálních aneslušných důvodů. Zatímco muž je stvořen anaprogramován kničení, žena hnízdí, tvoří avychovává. Nebo tak nějak se to alespoň vypráví.

Historie je samozřejmě plná násilnických žen: Valeria Messalina, královna Boudicca, Agrippina mladší, Lucrezia Borgia, Kateřina Veliká, Alžběta I., Madame Mao, Golda Meirová, Margaret Thatcherová. Některé ztěchto žen lze charakterizovat jako sériové vražedkyně; mnohé znich při mnoha příležitostech sériově zabíjely amučily nebo to nařídily vejménu politické moci, vlastenectví, pomsty nebo hmotné chamtivosti achtíče – adělaly to stejně bezohledně aposedle jako jejich mužští současníci, někdy dokonce ještě bezohledněji. Většina těchto žen však patří kekulturám, staletím atřídám, které jsou vzdálené moderní západní ženě – maminkám zprádelny, kde se vyplácí sociální dávky, přes maminky zfotbalového klubu až poženy, které vůbec nemají děti. Dalo by se tvrdit, že jako císařovny nebo premiérky byly mimo běžné rozlišování pohlaví – byly dědičkami božské moci nebo projevovaly svůj politický stav. Přesto je to právě ona smrtící božská moc, kterou se tolik sériových vrahů obsedantně snaží replikovat prostřednictvím vraždy: moc nad životem asmrtí. Téměř vždy jde omoc. Ale nakonec, když popřeme ženské pohlaví, zůstane jen potenciální vrah.

STUDIUM ŽENSKÉ AGRESE

Ženskému násilí skutečně příliš nerozumíme, protože jsme mu začali věnovat pozornost teprve nedávno. Z314 vědeckých studií olidské agresi publikovaných doroku 1974 se pouze 8 % zabývalo výhradně násilím páchaným ženami nebo dívkami.6 To však bylo ještě předtím, než se vroce 1975 vUSA dramaticky zdvojnásobil výskyt sériových vrahů ženského pohlaví oproti předchozím dvěma desetiletím adoroku 1995 se opět zdvojnásobí!7

Mezi sériovými vrahy je proporcionálně více žen (16 %) než mezi pachateli vražd celkem zapětadvacetileté období 1976–2002 (11,4 %).8 Obecně násilné trestné činy žen výrazně rostou. Vroce 1987 vzrostl vUSA počet zatčených žen zatěžké ublížení nazdraví aloupež o17,6 procenta oproti roku 1978 – avněkterých lokalitách, jako například vNew Yorku, byl nárůst mnohem dramatičtější: 47 procent utěžkého ublížení nazdraví a75,8 procenta uloupeže. Vnedávné době, mezi lety 1992 a1996, se počet žen zatčených zanásilné trestné činy zvýšil o22,8 procenta.9

HLUBINY SÉRIOVÉ ZKAŽENOSTI

Sériové vraždy, ať už je páchají muži nebo ženy, vždy stály vezvláštním koutě zločinecké zvrhlosti. Většina znás dokáže jednou zabití pochopit – dokážeme si představit míru žárlivosti, strachu, zoufalství, vzteku nebo dokonce chamtivosti, která může vést ktomu, že někoho připravíme oživot. Většina vrahů neví, že se chystá zabíjet – není to plánované ani zamýšlené. Mnozí svého činu upřímně ahluboce litují, nesnaží se vyhnout spravedlnosti azřídkakdy zabíjejí znovu. Sérioví vrazi jsou však vevšech ohledech opakem běžného typu vraha.

Sérioví vrazi si často uvědomují svůj záměr zabít dlouho předtím, než vraždu spáchají – někteří oní fantazírují celé roky apečlivě ji plánují. Pospáchání první vraždy a„vychladnutí“ zemocí, které kní vedly, jsou sérioví vrazi cyklicky připraveni spáchat další vraždy, nebo – jak by někdo mohl tvrdit – jsou nuceni zabíjet znovu aznovu. (Navraždění se stávají závislými.) Neexistuje unich lítost ani výčitky svědomí – nebo rozhodně ne natolik, aby změnili své chování. Mnozí pečlivě přezkoumávají své činy, vylepšují plán další vraždy avynakládají mimořádné úsilí, aby se vyhnuli dopadení. Ochota nebo touha opakovaně zabíjet je něco zříše zla – nepodléhá to racionálnímu, vědeckému vysvětlení. Naše společnost si sotva dokáže vysvětlit zlo umužů, natož si ho představit užen.

FEMINISMUS ASÉRIOVÉ VRAŽEDKYNĚ

Pokud je pro muže středního věku, který se stal obětí vraždy, charakteristické, že ho zabila žena, kterou znal intimně, pak je charakteristické iobviňování feminismu. Problém spočívá vtom, že naše chápání stálého nárůstu počtu sériových vražedkyň mezi námi odroku 1950 skutečně zmátl vesvé analýze nový radikální feminismus tzv. druhé vlny, forma „spartakiády“, tendence spojovat ženskou kriminalitu se snahou oosvobození zotroctví aútlaku ze strany „patriarchátu“.

Ann Jonesová, feministická historička vražd páchaných ženami, prohlašuje: „Vlna pozornosti věnovaná ženské kriminalitě hřmotně následuje každou vlnu feminismu ajistě bude pokračovat, dokud nedokážeme pochopit pravdu, že svobodní lidé nejsou nebezpeční.“10 Otrocká vzpoura není zločin, říká.

První vlna feminismu se zabývala „osvobozením“ arovností žen vrámci přesných akonkrétních právních aústavních výzev – volební právo, právo nastejnou odměnu zastejnou práci, rovnost vrodinném právu, spravedlivé přijímání dozaměstnání, rovné postavení, rovné příležitosti atd.

Feministky první vlny (tzv. „liberální feministky“) spojovaly nárůst ženské kriminality spředstavou, že se ženy budou moci prosazovat stejně jako muži. Tak Freda Adlerová vknize Sisters in Crime zroku 1975 interpretovala rostoucí ženské násilí vkontextu sebeuplatnění. Stejně jako vpodnikání, sportu, umění nebo vědě se žena jako zločinec nespokojila sdruhým místem vhierarchii zločinu. Podle Adlerové byly ženy připraveny soutěžit smuži zajejich podmínek apodle jejich pravidel, což nutně znamenalo být stejně agresivní anásilný jako mužský zločinec. Tato hypotéza se stala známou jako „hypotéza osvobození“.

Generace feminismu Adlerové, která se vdobě vietnamské války stavěla proti establishmentu, však vdobě, kdy její kniha vyšla, již odcházela. Navíc radost, sjakou konzervativci přijali teze Adlerové vesvém odporu kženské rovnoprávnosti, ještě více odcizila její osvobozeneckou hypotézu odnově vznikajícího feminismu. Někteří mladší radikálové vefeministickém hnutí dokonce považovali Adlerovou zanebezpečnou, protože její práci tak rádi citovali konzervativci, kteří feminismus obviňovali znárůstu ženského násilí adalších rodinných aspolečenských neduhů.

Objevila se radikálnější druhá vlna feministek, která se zaměřila natemnější pojetí hluboce zakořeněné systematické viktimizace žen aženství biokulturním spiknutím mužského „falocentrického heteropatriarchátu“ nebo „falokratického státu“. Podle této školy feminismu budou ženy utlačovány, dokud se muži nepromění vněco jiného, než jak jsou dnes kolektivně socializováni.

Druhá vlna feminismu odmítla jednoduchou představu rovnosti mezi muži aženami atvrdila, že feminismus první vlny je vlastní tvrzení, že všechny ženy chtějí být jako muži – sdílet jejich příležitosti, mít přístup dojejich světa, moci hrát podle jejich pravidel, být si snimi rovny – tečka. Je to podobné, jako kdyby tvrdily, že všichni Afroameričané potřebují achtějí být jen bílí. Feministky druhé vlny vyzývaly ženy, aby se osvobodily nikoli jako jednotlivci, ale jako jedinečná kolektivní ženská kultura aaby si vytvořily vlastní identitu vesnaze svrhnout neústupnou autlačovatelskou mužskou hegemonii. Podle druhé vlny feminismu jsou ženy oběti amuži jsou kolektivní utlačovatelé aženská agrese by neměla být ztotožňována sjakoukoli ženskou snahou orovnost sutlačovatelem.

Tvrdilo se, že ženské násilí je sebeobranou proti systémové mužské agresi vůči ženám: Že bylo osvobozující. Ato také bylo; vražedkyně se proměnila voběť aoběť vagresora. Jak tvrdí jedna feministka: „Ženy zabíjejí. Ajejich motivy lze obvykle připsat velmi specifickým okolnostem, vjejichž pozadí jsou americké principy ekonomiky avlastnictví, pevně legitimizované mediálním pokrytím… Zdá se, že ženy vAmerice mají velmi specifickou orientaci navraždu. Motivace se mohou zacyklit aopakovat tak, jak se mění společenská, politická asoudní krajina, ale základní otázkou je téměř vždy přežití.“11

Jak shrnuje Patricia Pearsonová vesvé nedávné studii oženském násilí: „V80. letech už nebylo čestným odznakem zatnout pěst amávat sní; prestižnější bylo plakat vordinaci terapeuta. Proto ženy nemohly chtít dělat něco tak asociálního aupřímně řečeno urážlivého, jako je zločin. Ženy neměly být považovány zarovnocenné mužům vezločinu, měly být ukazovány jako mužské oběti.“12

Absenci studií oženské agresi anásilí před rokem 1975 brzy napravila nová analýza, která zásadně tvrdila, že všechny ženy jsou systematicky viktimizovány „heteropatriarchátem“ ajeho „falocentrickými“ institucemi. Bylo obecným zvykem vysvětlovat vraždy páchané ženami jako akt sebeobrany avzpoury proti dlouhodobému spiknutí znásilňování abití ze strany „falokracie“. Tato vize byla vpolovině sedmdesátých let vášnivě populární mezi mladými ženami čtoucími bestsellery jako Proti naší vůli odSusan Brownmillerové vroce 1975 aZtýrané manželky odDel Martinové vnásledujícím roce. Syndrom hořící postele / zmlácené ženy se objevil vjudikatuře avysvětloval, jak mohou manželky v„sebeobraně“ zabíjet své manžely, ikdyž jejich oběti klidně spí. Americká unie občanských svobod se ktomu připojila slovy: „Většina žen odsouzených ksmrti zabila násilnického manžela.“13 Může to být pravda?

NĚKOLIK PŘÍBĚHŮ ŽEN VCELÁCH SMRTI

Odobnovení poprav vUSA vroce 1977 bylo doroku 2005 odsouzeno ktrestu smrti celkem 63 žen. Jedenáct znich bylo popraveno. (Poslední ženou popravenou před rokem 1977 byla Elizabeth Duncanová vroce 1962 vkalifornské plynové komoře zanájemnou vraždu své těhotné snachy, kterou pohřbila zaživa.) Zde jsou stručné příběhy jedenácti skutečně popravených žen. Posuďte sami.

•První byla popravena vroce 1984. Dvaapadesátiletá Margie Velma Barfieldová vSeverní Karolíně, babička, která nejenže zabila svého manžela tím, že ho otrávila arsenikem, ale také při různých příležitostech zavraždila dva starší muže ajednu starší ženu, která ji zaměstnávala jako domácí pečovatelku, svého snoubence avlastní matku. Celkem šest obětí amožná ještě sedmá – její první manžel, jehož smrt při požáru mohla zinscenovat tak, aby vypadala jako důsledek jeho neopatrného kouření. (Více oVelmě později.)

•Druhou popravenou byla sedmatřicetiletá Karla Faye Tuckerová vTexasu vroce 1998. Karla ajejí přítel, oba pod vlivem drog, šli dobytu svého známého Jerryho Lynna Deana apokusili se ukrást klíče odjeho motocyklu. Poté, co její přítel Deana omráčil úderem kladiva dobezvědomí, Tuckerová našla vbytě krumpáč aDeana dorazila, aby přestal vydávat chrčivé zvuky. Jak vysvětlila usoudu, „chtěla jsem jen, aby ten rámus přestal“. Poté si všimla dvaatřicetileté Debory Thorntonové, která se krčila vposteli pod dekou, azačala ji krumpáčem mlátit tak, až jí nakonec zůstal zabodnutý vtrupu. Napolicejních odposleších bylo slyšet, jak Tuckerová říká, že měla orgasmus pokaždé, když krumpáč zabořila dosvých dvou obětí.

•Vestejném roce byla vestátě Florida popravena čtyřiapadesátiletá Judias „Judy“ Buenoanová, úspěšná majitelka salonu krásy, která řídila corvettu, zaotravu svého manžela arsenikem. Úřady se otéto vraždě dozvěděly až poté, co Buenoanovou zatkly kvůli pokusu ovraždu jejího přítele, který měl zemřít při výbuchu nastražené bomby vautě, aobjevily vjejím pozadí další vraždu – vraždu jejího postiženého devatenáctiletého syna. Buenoanová nejprve neuspěla spokusem otrávit svého syna amísto toho mu způsobila částečné ochrnutí, kvůli němuž musel nosit těžké kovové ortézy nanohy. Poté ho vzala navýlet nakánoi, během něhož je oba převrhla dojezera, což mělo zanásledek jeho „náhodné“ utonutí alukrativní pojistné plnění. Dohromady Buenoanová inkasovala 240000 dolarů napojistném plnění zasmrt manžela asyna azasmrt přítele vColoradu. Vzhledem kjejímu rozsudku smrti naFloridě však coloradské úřady odmítly zahájit trestní stíhání.

•Čtvrtou popravenou ženou byla vroce 2000 vTexasu dvaašedesátiletá prababička Betty Lou Beetsová, která zastřelila svého pátého manžela, kapitána dallaských hasičů Jimmyho Dona Beetse. Poté, co Beetsová pohřbila tělo nadvoře jejich domu apustila navodu manželův člun srozsypanými léky nasrdce, nahlásila svého manžela jako nezvěstného. Poté uplatnila nárok najeho životní pojištění ahasičský důchod. Policii trvalo dva roky, než shromáždila dostatek důkazů, aby získala povolení kdomovní prohlídce aobjevila manželovo tělo pod trávníkem. Při prohlídce policie objevila tělo dalšího manžela, který rovněž zmizel, Doyla Wayna Barkera, pohřbeného pod garáží azastřeleného stejnou pistolí ráže 38, kterou byl zabit iJimmy. Během soudního procesu Beetsová tvrdila, že ji manžel bil aona ho zabila vsebeobraně. Vpředvečer její popravy Amnesty International popsala Beetsovou jako „osobu, která celoživotně prožívala domácí násilí asexuální útoky“ atvrdila, že „odjejího odsouzení prominentní psycholožka Lenore Walkerová diagnostikovala upaní Beetsové syndrom týrané ženy aposttraumatickou stresovou poruchu“.14 Amnesty International se nezmínila onálezu těla dalšího manžela pohřbeného pod její garáží.

•Vtémže roce byla vestátě Arkansas popravena pátá žena, osmadvacetiletá Christina Marie Riggsová, zavraždu svých dvou dětí, pětiletého Justina Thomase advouleté Shelby Alexis. Riggsová se pokusila zabít své děti tím, že je uspala apoté jim aplikovala chlorid draselný. Když se jí pokus nepovedl, nakonec je udusila polštářem. Poté se pokusila spáchat sebevraždu, ale nepodařilo se jí to. Riggsová osvůj rozsudek smrti sama usilovala.

•Jednačtyřicetiletá Wanda Jean Allenová byla šestou ženou, která byla odsouzena ksmrti, když ji stát Oklahoma vroce 2001 popravil smrtící injekcí zavraždu lesbické milenky. Allenová již byla odsouzena aodpykala si trest zazabití jiné ženy, kamarádky zdětství, při hádce. Pět let popropuštění vroce 1983 vraždila znovu, tentokrát střelila svou milenku Glorii Leathersovou dobřicha. Byla první černoškou popravenou vUSA odobnovení poprav vroce 1977.

•Vroce 2001 byla vOklahomě popravena také sedmá žena – čtyřicetiletá Marilyn Kay Plantzová, která si najala svého mladistvého přítele Clifforda Brysona ajeho přítele Clinta McKimbla, aby zabili jejího manžela Jima kvůli životnímu pojištění vevýši asi 300000 dolarů. Jima přepadli Bryson aMcKimble při příchodu domů znoční směny vpráci aumlátili ho dětskými baseballovými pálkami dobezvědomí, zatímco Plantzová předstírala, že spí vevedlejším pokoji. Plantzová ignorovala manželovy zoufalé prosby opomoc, vstala zpostele adala vrahům pokyn, aby ho „upálili“ vjeho autě tak, aby to vypadalo jako dopravní nehoda. Ti odvezli oběť vpolobezvědomí naopuštěné místo, polili jeho ipick-up benzínem azapálili je. McKimble svědčil vpřípadu veprospěch obžaloby adostal doživotní trest. Plantzová aBryson byli souzeni společně. Bryson byl popraven vroce 2000.

•Jako osmá byla vroce 2001 vOklahomě popravena jednašedesátiletá Lois Nadean Smithová, odsouzená zavraždu jednadvacetileté Cindy Bailleeové. Podle popisu zúřadu státního zástupce „byla Bailleeová bývalou přítelkyní syna Smithové, Grega. Smithová spolu se svým synem adalší ženou vyzvedla Bailleeovou zmotelu vTahlequahu brzy ráno vden vraždy. Když odjížděli zmotelu, Smithová konfrontovala Bailleeovou spomluvami, že se Bailleeová snažila zorganizovat vraždu Grega Smithe – obvinění Bailleeová popřela. Na cestě dodomu bývalého manžela Smithové vGans, Smithová Bailleeovou škrtila abodla ji dokrku. Vdomě Smithová přinutila Bailleeovou sedět nalehátku aohrožovala ji pistolí, nakonec několikrát vystřelila. Bailleeová spadla napodlahu, Smithová se smála askočila Bailleeové nakrk. Poté vystřelila čtyři rány dojejí hrudi advě dotýla.“15 (Matčina láska ksynovi nezná mezí.)

•Devátou ženou, která byla popravena vroce 2002 vAlabamě, apravděpodobně poslední, která zemřela naelektrickém křesle, byla čtyřiapadesátiletá Lynda Lyon Blocková, bývalá skautská matka, dobrovolnice Humane Society apředsedkyně Friends of the Library, která se zapojila dofrakce pravicového vlasteneckého hnutí. Cestovala se svým přítelem Georgem Sibleym, rovněž vlasteneckým bojovníkem, asvým devítiletým synem, byli naútěku poodsouzení zanapadení vmajetkovém sporu, vněmž byl pobodán bývalý manžel Blockové. Blocková iSibley byli ozbrojeni. Když zastavili naparkovišti uWalmartu voblasti Opeliky, aby si Blocková mohl zavolat, kolemjdoucí si všiml, že dvojice zřejmě žije vautě, avobavě odítě zalarmoval policistu zpolicejního oddělení vOpelice Rogera Motleyho, který vté době nakupoval vobchodním centru kancelářské potřeby. Policista, který nevěděl, že Blocková je mimo vozidlo atelefonuje, kněmu přistoupil apožadoval předložení Sibleyho řidičského průkazu. Sibley místo toho vytáhl zbraň amezi Sibleym aMotleym došlo kpřestřelce. Lynda Blocková upustila telefon, přiběhla zezadu kMotleymu azastřelila ho svou pistolí Glock ráže 9 mm. Když se zraněný policista plazil kesvému autu, vystřelila doněj ještě několik ran. Kvůli rozpočtovým nedostatkům vOpelice nabídl Motley týden předtím svou neprůstřelnou vestu policistovi nováčkovi. Vdopisech přátelům apříznivcům Blocková později popsala Motleyho jako „špatného policistu“ atyrana manželek, nakterého bylo podáno několik stížností. Jako součást spiknutí proti sobě uvedla, že jí bylo zakázáno uvádět jeho záznamy usoudu. Vjeho osobním spise není žádná zmínka ojakémkoli špatném chování ajeho žena uvedla, že její manžel byl vždy laskavý atrpělivý člověk. Sibley byl vroce 2005 zasvou spoluúčast navraždě také popraven.

•Desátou popravenou ženou byla vroce 2002 Aileen Wuornosová, kterou stát Florida odsoudil ksmrti zasedm sériových vražd. Případ Aileen Wuornosové je notoricky známý abude podrobněji popsán později.

•Konečně jedenáctou ženou, která zemřela při popravě, byla čtyřicetiletá Frances Newtonová vTexasu vroce 2005 zavraždu svého manžela advou dětí – sedmiletého syna Altona a21měsíční dcery Farrah – pistolí ráže 25 mm. Newtonová se pokoušela uplatnit nárok napojistné plnění najejich životy vevýši 100000 dolarů. Byla druhou černoškou mezi jedenácti popravenými.

Namísto údajných násilnických manželů se zmnoha obětí vevýše uvedených případech veskutečnosti vyklubaly děti, jiné ženy nebo nevinní muži. Večtyřech, adokonce pravděpodobně vpěti ztěchto jedenácti případů šlo osériovou vražedkyni anejméně večtyřech až šesti případech omaterialistické vražedkyně typu Černé vdovy, které si soblibou spojujeme sminulou érou nebo sfilmy. Vetřech ztěchto případů obhajoba neúspěšně argumentovala tím, že byly vražedkyně svými oběťmi naopak zneužity.

Veskutečnosti historicky více než polovina (53 %) známých sériových vražedkyň vUSA zabila alespoň jednu dospělou ženskou oběť a32 % mezi své oběti zařadilo alespoň jedno dítě ženského pohlaví.16

Přesto přetrvává tendence interpretovat vraždy spáchané ženami jako „obranné“ nebo je politicky kontextualizovat. Jedna studie padesáti případů vražd spáchaných ženami například trvá natom, že vražda pro ženy byla „aktem sebeobrany“.17 Přesto pouze osmnáct ztěchto případů obsahovalo důkazy ozneužívání ze strany oběti. Vostatních dvaatřiceti případech šlo ovraždy jiných žen, dětí anevinných mužů. Otéto většině autoři zprávy děsivě mlčí, jako by tyto případy neexistovaly.18

Napřelomu 80. a90. let, kdy vrcholila nová feministická rétorika, se tvrdilo, že ženy prostě nemohou být sériovými vražedkyněmi – tečka. Někteří tvrdili, že „pouze muži… jsou nutkaví, osamělí lovci, pohánění touhou zabíjet – sexuální touhou, která nachází své vyústění vevraždě“.19

Jiná feministická kritička, Jane Caputiová, se ohradila proti genderově neutrálnímu jazyku při analýze sériových vražd, protože „zastírá to, co se tam veskutečnosti děje, protože lidé, kteří takto mučí, zabíjejí amrzačí, jsou muži, zatímco jejich oběti jsou převážně ženy, ženy adívky, vmenší míře mladí muži.“20 Caputiová vysvětluje, že „jak naznačují tyto hierarchické linie, jedná se ozločiny sexuálně politického významu, zločiny zakořeněné vsystému mužské nadřazenosti stejně jako lynčování vychází znadřazenosti bílé rasy.“21

Ann Jonesová se také ohrazuje proti genderově neutrálnímu termínu „domácí násilí“ atvrdí: „Mám podezření, že tento termín vymyslel nějaký akademický badatel, zděšený skutečností, že všechny ty zbité manželky byly ženy.“22 Vúvodu knihy Ženy, které zabíjejí, své „historie amerických vražedkyň“, Jonesová prohlašuje: „Pokud tato kniha zanechává dojem, že se muži spikli, aby udrželi ženy nadně, je to přesně ten dojem, který jsem chtěla vyvolat…“23. Podle Jonesové „stejná společenská aprávní deprivace, která některé ženy nutí kfeminismu, jiné nutí kvraždě… Společnost se bojí jak feministky, tak vraha, protože každý znich svým způsobem testuje stanovené hranice společnosti. Není divu, že zájmy feministek avrahů se někdy shodují…“24

Páni! Opravdu?

Dejte si to dohromady sjejím dřívějším citátem oženské kriminalitě aotom, že svobodní lidé nejsou nebezpeční. Jak by nemohl být člověk zbaven jakékoli viny, když zabíjí pro tak ušlechtilou věc, jako je svoboda? Jaké je to slovo? Femfašismus? Nebo jednoduše řečeno, jak prohlašuje Ann Jonesová: „Příběh žen, které zabíjejí, je příběhem všech žen.“25

Feministky druhé vlny považují sexuální násilí naženách zapolitický projev „patriarchátu“ asériové vrahy zajeho nástroj. Jak tvrdí jedna zfeministických teoretiček, ženské sériové vražedkyně prostě neexistují, zatímco mužský sériový vrah je mučedníkem patriarchálního státu.

Stejně jako ikona zneuctěného orla napečeti Spojených států ukazuje naznásilňování divočiny tímto národem, tak iendemické zneuctění naženách vpatriarchální kultuře – vsexuálních vraždách, pornografii, gynekologii apovinném styku v„misionářské poloze“ – ukazuje natrvalé asystematické trestání žen.26

Sériové vraždy jsou nahrazovány politizovanými termíny, které naznačují, že pachatelem byl výhradně muž aobětí žena: „genocida“27, „falický terorismus“28 a„femicida“29.

Vroce 1990 se však objevila Aileen Wuornosová azačala rok trvající sériové vraždění sedmi mužů středního astaršího věku včetně evangelického misionáře, vyšetřovatele zneužívání dětí, muže, který jel napromoci své dcery, apolicejního záložníka. Nyní se ktomu musel postavit feminismus. Ato také udělal – pevně se postavil zaosvobozeneckou válku Aileen Wuornosové.

Jedna feministická teoretička lesbického násilí, jejíž kniha je věnována „Aileen Wuornosové avšem ženám, které byly očerňovány, patologizovány azavražděny zato, že se bránily jakýmikoliv prostředky,“ prohlásila: „Příběh Aileen Wuornosové je zcela banální, příliš obyčejné opakování vkultuře paranoidních mužských fantazií, které erotizují jejich nejhorší noční můry. Tentokrát by se však dalo říci, že fantazie překročila určitou hranici. Halucinace se uskutečnila.“30

Pokud jsou sérioví vrazi mučedníky „patriarchálního státu“, pak je Aileen Wuornosová mučednicí druhé vlny feminismu. Wuornosová obhajovala vraždu aokradení sedmi obětí tím, že se ji každá znich pokusila znásilnit. Jak prohlásila usoudu: „Každý má právo se bránit. To jsem také udělala. Byla to velmi násilná, brutální znásilnění aty další jsem musela prosit oživot.“ Vtelevizním rozhovoru pro Dateline Wuornosová rázně vyhrkla: „Tady je vzkaz pro rodiny: Dlužíte mi to. Váš manžel mě hrubě znásilnil, Mallory aCarskaddon. Adalších pět se oto pokusilo ajá jsem podstoupila pořádný boj, abych vyhrála. Vy dlužíte mně, ne já vám.“

Feministické analýzy (anebyly jediné, kdo se tím provinil) někdy zkreslovaly rozsah sériových vražd tím, že uváděly nespolehlivé anadsazené statistiky obětí. Některé tvrdily, že ročně docházelo ktéměř 5000 sériových vražd, jejichž obětí byly většinou ženy.31 To je směšné číslo, které je však idnes občas uváděno, ato nejen feministkami.32 Maximální součet všech známých obětí sériových vrahů za195 let vUSA vletech 1800 až 1995 činí celkem 3860.33 K5000 ročně máme ještě daleko! Ostatní feministické badatelky prostě mlčí, když musí vysvětlovat očividně vypočítavé, cynické abrutální vraždy nevinných mužů, žen adětí, které páchají vražedkyně.

Tím nechci říci, že mimořádně časté vraždy žen jejich intimními partnery jsou feministickým mýtem. Vposledním období mezi lety 1976 a2004 bylo vUSA celkem 30,1 % všech zavražděných žen zabito svými intimními partnery, ať už současnými nebo bývalými, vesrovnání s5,3 % všech mužských obětí vražd.34 Problém není vtom, jak feministky vykreslují muže vrahy ajejich oběti, ale vjejich analýze žen vražedkyň ajejich obětí. Počítali jsme stím, že nám to feministky vysvětlí, protože navšech těch katedrách ženských studií navysoké škole otom musely přemýšlet víc než my ostatní. Ne? Zřejmě ne, protože se zdá, že nás těžce zklamaly. Člověk by čekal něco lepšího než: „Příběh žen, které zabíjejí, je příběhem všech žen.“

Tento kult ženy-vražedkyně jako oběti není bez kritiky mezi současnou nastupující novou generací feministek (postfeministek, což je termín, který se nedávno objevil) – postmileniální vlnou z11. září. Některé ztěchto nových divokých hlasů naznačují, že když jsou ženy-vražedkyně vmédiích, vprávu nebo vefeministickém diskurzu vždy interpretovány jako oběti, je ženám veskutečnosti upírána svoboda být člověkem. Belinda Morrisseyová tvrdí, že:

Pokud například žena zabije svého partnera adokáže, že ji extrémně týral, může získat právo nebýt považována zaaktivní účastnici obrany sebe sama, ale zaoběť svého partnera. To znamená, že její partner musí převzít odpovědnost zajejí násilné činy stejně jako zasvé vlastní; jinými slovy je považován zaviníka své vlastní vraždy… Poté, co konečně podnikla nějakou akci naobranu proti útočníkovi apodařilo se jí ho přemoci, je týraná žena okamžitě vyvržena jako osoba, která vůbec nejednala. Fakticky tak ztrácí právě tu svéprávnost asebeurčení, které se tak usilovně snažila získat.35

Možná tohle bude představovat děsivou budoucí vlnu feminismu, která bude trvat natom, jak argumentaci Morrisseyové popisuje její nakladatel, „že popíráním možnosti ženského jednání při zločinech mučení, znásilnění avraždy feministické teoretičky při nejlepší vůli veskutečnosti upírají ženám plnou svobodu být člověkem“.

Prosím, trochu méně svobody alidskosti pro nás všechny!

Obecně má feminismus druhé vlny tendenci buď ignorovat, nebo tupě překlasifikovat vražedkyně, které se nehodí doprofilu oběti. Například možnost, že by Aileen Wuornosová byla sériovou vražedkyní, jeden zjejích politických obhájců bez okolků odmítá: „Stát tvrdí, že je sériová vražedkyně. Toto obvinění se zdá být nevěrohodné vzhledem ktomu, že definice sériového vraha je taková, že zabíjí pro sexuální vzrušení vrámci určité mocenské nerovnováhy.“36

Feministická kritička Lynda Hartová připomíná, že Wuornosová čekala nasmrt „zazabití sedmi bělochů středního věku“, jako by to všechno vysvětlovalo. Podle Hartové je Wuornosová „splněným snem mužské imaginace ajejí činy představují překročení hranice mezi reálným afantaskním [sic]. Poprotržení této bariéry, která uchovává falokratickou symboličnost, se Wuornosová stala realizovaným nemožným-reálným. Azato, jak tvrdím, byla odsouzena ksmrti.“37

DEFINICE SÉRIOVÉ VRAŽEDKYNĚ

Neexistuje jednotná definice sériového vraha. Muže ani ženy. Existuje tolik definic, kolik je odborníků natuto problematiku, atyto zahrnují zatím:

•Někdo, kdo zavraždí nejméně tři osoby vobdobí delším než třicet dní.38

•Nejméně dvě vraždy spáchané nazákladě fantazie vrůzném čase anarůzných místech, kdy mezi pachatelem aobětí není žádný vztah ažádný hmotný prospěch, přičemž oběti mají společné znaky.39

•Dvě nebo více oddělených vražd, kdy jednotlivec, jednající sám nebo sjinou osobou, spáchá vprůběhu určitého časového období více vražd sčasovými přestávkami mezi jednotlivými vraždami.40

•Úkladná vražda tří nebo více obětí spáchaná vprůběhu času, voddělených incidentech, vcivilním kontextu, přičemž vražednou činnost si pachatel vybral sám.41

•[Někdo, kdo] vprůběhu času spáchá nejméně deset vražd. Vraždy jsou násilné, brutální, ale také rituální – pro sériového vraha mají svůj vlastní význam.42

•Ti, kteří zavraždí dvě nebo více obětí, přičemž mezi vraždami uplyne doba emocionálního oddechu.43

Představa, že mužští sérioví vrazi zabíjejí pouze ze sexuálních důvodů aže zabíjejí pouze cizí lidi, je dávno překonaná. Sérioví vrazi zabíjejí také kvůli moci, zisku, víře apolitice aněkteří zabíjejí přátele, sousedy ačleny rodiny. Asériové vražedkyně mohou zabíjet ze stejných důvodů jako muži.

Vražda dvou nebo více lidí při různých příležitostech zjakéhokoli důvodu je sériovou vraždou adefinuje sériového vraha. To představuje konsenzus nejnovější analýzy sériových vražd: že nejsou výhradně sexuální anutně motivované fantazií, ani se nezaměřují pouze nacizí osoby. Zahrnuje inájemné vrahy zřad organizovaného zločinu – kteří byli zdefinice sériového vraha nejdéle vylučováni, protože si své oběti sami nevybírali – agenocidní vrahy, protože se mělo zato, že jsou vedeni pouze ideologií nebo vojenskou disciplínou. Vkonečném důsledku je však psychopatologie nájemných vrahů iválečných zločinců podobná psychopatologii některých „obyčejných“ sériových vrahů mezi námi.

Většina žen, jejichž příběhy tato kniha zkoumá, jsou sériové vražedkyně podle nejnovější anejjednodušší definice: dvě nebo více obětí při jasně oddělených příležitostech s„oddechovým“ obdobím mezi nimi. Jsou to vražedkyně, které otom přemýšlely, než se rozhodly zabíjet znovu aznovu.

KLASIFIKACE SÉRIOVÝCH VRAHŮ AVRAŽEDKYŇ: KLASICKÝ ORGANIZOVANÝ/NEORGANIZOVANÝ PŘÍPAD FBI

Klasifikace sériových vrahů se dnes vyvíjí vevysoce rozvinutý systém asériové vražedkyně se často dají zařadit dostejného systému profilů jako sérioví vrazi. Nanejzákladnější úrovni se sérioví vrazi dělí naorganizované, neorganizované nebo smíšené. Jedná se osystém, který vyvinulo oddělení FBI pro behaviorální vědy především jako vyšetřovací nástroj založený navyhodnocení místa činu, které posobě sériový vrah zanechal.

Organizovaní vrazi si své oběti pečlivě vybírají asledují. Vraždu naplánují, namísto činu si přinesou zbraň apouta, oběť často odvezou najiné místo apečlivě se zbaví jejího těla adůkazů. Naproti tomu neorganizovaní sérioví vrazi často jednají spontánně, bleskově zaútočí naoběť azanechají posobě nepořádek namístě činu. Často používají improvizované zbraně, které tam najdou. Oběť často zanechávají bez úkrytu anechávají posobě velké množství forenzních důkazů. Vpsychopatologii dezorganizovaného pachatele bývá někdy diagnostikováno klinické duševní onemocnění.

Každá ztěchto dvou kategorií sériových vrahů je spojena surčitými osobnostními acharakterovými rysy – organizovaní vrazi mohou být inteligentnější, udržovat pořádek vdomě abýt příjemní. Kpolapení obětí používají osobní kouzlo. Jezdí včistých adobře udržovaných automobilech, vlastní majetek ajsou výdělečně činní. Neorganizovaní vrazi jsou méně inteligentní, méně společenští anedbalí. Kpřemožení oběti použijí sílu. Řídí horší, starší auta, žijí vneuklizených ašpinavých bytech amají sporadické vzdělání ahorší zaměstnání.

Vzhledem ktomu, že sériové vražedkyně častěji zabíjejí své známé nebo důvěrné přátele, odpovídají snejvětší pravděpodobností socializovanému organizovanému profilu – těm, kteří zabíjejí spíše lstivě než hrubou silou –, ale jsou zde určité rozdíly, které si ukážeme.

FBI má ještě třetí smíšenou kategorii sériových vrahů, kteří se nedají zařadit ani dojedné ze dvou zbývajících kategorií – vykazují znaky spojené soběma kategoriemi. Někteří kritici označují tuto kategorii zanesmyslnou auvádějí ji jako důkaz slabiny systému organizovaných/neorganizovaných profilů FBI.

Podle tohoto systému lze prakticky všechny sériové vražedkyně zařadit dosmíšené kategorie. Ženy jako organizované vražedkyně pečlivě plánují avybírají si okamžik, kdy svou oběť zabijí, předem si připravují zbraň, obvykle jed, askrývají důkazy. Zároveň však mnohé znají svou oběť azanechávají tělo namístě činu, což je charakteristické pro neorganizované sériové vrahy. Pouze vevýjimečných případech sériový vrah ženského pohlaví tělo přemístí aukryje. Smíšená kategorie FBI je bohužel nejméně uspokojivá pro pochopení povahy sériového vraha.

NOVĚJŠÍ KLASIFIKAČNÍ SYSTÉMY PRO SÉRIOVÉ VRAHY AVRAŽEDKYNĚ

Kriminologové, kteří se méně zaměřují navyšetřování, mají tendenci kategorizovat sériové vrahy podle motivu, jakmile je zjištěn. Vtomto přístupu je pojem uspokojení jako motiv zakotven vcelém spektru klasifikace sériových vrahů. Vkriminologii se vedou diskuse otom, zda jsou sériové vraždy motivovány výhradně sexuálně. Tato debata se týká zejména sériových vrahů ženského pohlaví, neboť ti se jen zřídka dopouštějí zločinů, které se vyznačují bezdůvodným mrzačením nebo sadistickými sexuálními činy jako sérioví vrazi mužského pohlaví. Vrámci spektra klasifikace sériových vrahů je motiv otázkou: Je mafiánský „nájemný vrah“ sériovým vrahem? Je genocidní kat nebo terorista druhem sériového vraha? Podle kriminologů Ronalda aStephena Holmesových jsou všichni skutečně sériovými vrahy. Holmesova klasifikace sériových vrahů je striktně založena namotivu uspokojení – ojakou odměnu či zisk, materiální nebo emocionální, sérioví vrazi usilují, když vraždí?44

Sériové vrahy lze takto rozdělit dočtyř hlavních kategorií atří podkategorií:

•Poháněné touhou po moci

•Vizionářské

•Misionářské

•Hédonistické

-hédonistický chtíč

-hédonistický komfort

-hédonistické vzrušení

Pouze vjedné ztěchto kategorií je sex hlavním motivem sériových vražd: uvrahů, kteří mají moc akontrolu nad obětí akteří se dopouštějí čistě sexuálně motivovaných vražd, jde osexuální uspokojení zmoci akontroly nad obětí.

OBECNÁ CHARAKTERISTIKA SÉRIOVÝCH VRAŽEDKYŇ

* * *