Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Katherine Reilly

Na kurtu

Z anglického originálu Match Point vydaného nakladatelstvím Head of Zeus, imprintem vydavatelství Bloomsbury v roce 2024 přeložila Eva Kadlecová
Redakční úprava Sylvie Zbraňková
Korektury Tereza Filinová
Odpovědná redaktorka Olga Tesařová
Ilustrace na obálce Petr Kopl
Grafický návrh a sazba obálky Šimon Jimel
Sazba knižního bloku TYPA, spol s. r. o, Praha

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10056. publikaci

První vydání, Praha 2025
Vytisklo TISK CENTRUM, s. r. o., Moravany u Brna

© Katherine Reilly, 2024
This translation of Match Point is published by Grada Publishing, a. s.
by arrangement with Head of Zeus Ltd.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Translation © Eva Kadlecová, 2025
Cover Illustration © Petr Kopl, 2025
Translation Copyright © 2025 by Grada Publishing, a.s.

ISBN 978-80-271-7981-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-7980-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5522-4 (print)

Věnováno Kim
Děkuju, že jsi ve mě věřila.

Prolog

Dnešek bude určitě lepší.

To si aspoň pořád dokola opakuju, když otevírám další hnědou obálku, vytahuju z ní knížku a pokládám ji na vytrvale rostoucí hromadu na svém stole. U nás v Daily Journal> přistávají každý týden desítky knih, na které chtějí nakladatelé napsat recenzi, a já jako asistentka kulturní redakce mám za úkol je shromáždit a vyrovnat na vozíček, aby si knižní redaktorka mohla podle hřbetů vybrat ty, které si přečte a napíše o nich.

Nerada přiznávám, že tohle je jedna z těch zajímavějších částí mojí práce.

Ne že bych si stěžovala. Vím, že mám štěstí, že vůbec můžu pracovat v novinách, a když jsem se vloni přistěhovala do Londýna, upřímně jsem ani nedoufala, že se mi podaří dostat nějaké místo v oblasti médií, takže bych měla být vděčná, že tu jsem, skládám knížky na hromádky a běhám pro čaj a kafe. To jen, že jsem tak trochu doufala, že se možná budu moct zapojovat do něčeho o krapet kreativnějšího. A jelikož mi letos bude devětadvacet, někdy si říkám, jestli bych už neměla být někde dál než na začátečnické pozici pro čerstvou absolventku.

Tak třeba včera. Můj jediný důležitý úkol byl zamluvit mému šéfovi Harveymu stůl v The Ivy na dnešní oběd. Zbytek svého drahocenného času jsem strávila pořádáním knížek, které jsme dostali to ráno, podle barvy hřbetu a vyplňováním online kvízů na téma, které plemeno psa se nejlíp hodí k mému životnímu stylu, která disneyovská postavička je mi nejpodobnější a která celebrita z přelomu tisíciletí by pro mě byla dokonalým partnerem.

Dozvěděla jsem se, že bych si měla pořídit norfolkského teriéra, mám hodně společného s Meekem – mývalem z Pocahontas> –, a že kdybych náhodou byla ještě někdy single, bylo by pro mě ideální narazit na Chada Michaela Murraye. Což jsou samé nesmírně užitečné informace, ale nedá se říct, že bych se dneska ráno zrovna probudila plná motivace a s vědomím, že nenahraditelným způsobem přispívám do společnosti.

A proto se snažím povzbudit pozitivními myšlenkami a rozhodnu se, že jakmile vyskládám tyhle knihy, napíšu si seznam uskutečnitelných věcí, které mohou být užitečné pro mou kariéru – jako že znova napíšu e-mail do The Arts Desk a přeptám se, jestli pořád ještě nemají žádné místo grafika, nebo že začnu žádat o místo v galeriích a u nakladatelů, co vydávají hodně grafických románů. Nesmím se zabydlet tady v tomhle pohodlí. Jestli chci pracovat v umění, musím pro to doopravdy něco udělat.

Jo, to je ono. Silné motivační myšlenky. Už teď mi všechno připadá lepší.

„Floro, máš jít za Harveym.“

Zvednu pohled od rostoucí hromady knížek k Basilovi, našemu praktikantovi. Vznáší se nade mnou a scrolluje přitom v telefonu. Zní otráveně už jen z toho, že musel urazit těch pár metrů od svého stolu k mému, aby mi vzkaz vyřídil. Kluk se zplihlými vlasy, dvacetiletý synek jednoho z Harveyho golfových kámošů, je v novinách teprve asi týden, údajně kvůli „pracovní zkušenosti“, i když o žádné opravdové práci v souvislosti s ním zatím nevím. Většinu času tráví na TikToku nebo doprovázením Harveyho na dlouhých obědech.

„Dík, Basile,“ odpovím vesele, odhodlaná nevzdat se svého optimismu.

Pokrčí rameny, vklouzne zpátky za svůj stůl a svalí se na židli, aniž by jen na chvíli přerušil oční kontakt se svým mobilem. Moje intenzivní protočení očí zachytí sportovní redaktorka Iris, která zrovna s někým prochází grafický návrh. Nejdřív je mi trapně, že mě při tom někdo přistihl, ale když se na mě Iris spiklenecky usměje, mrkne k Basilovi a taky obrátí oči v sloup, uleví se mi a zazubím se na ni.

Iris je jednou z mála lidí, kteří mi tady v redakci nejsou protivní – asi hlavně proto, že jako jediná z novinářů registruje moji přítomnost. I když pracujeme každá v jiném oddělení – ona ve sportu a já v kulturní rubrice –, někdy se potkáme v kuchyňce, dáme si kafe a zasmějeme se svým zatuchlým, nafoukaným kolegům nebo sportovním primadonám, které zrovna zpovídala. Dokonce jsme spolu byly párkrát na obědě, což sice pro ni možná nic neznamená, ale já si toho hodně vážím. Nejsem v Londýně dlouho a nemám tu žádné pořádné přátele. Je fajn mít pocit, že si můžu s někým popovídat.

Jinak jsme každá úplně jiná. Nejdřív jsem z Iris měla trochu strach: je sebejistá, chytrá, duchapřítomná a taky neuvěřitelně krásná – tmavé vlasy, jemné rysy obličeje a úchvatné zelené oči. Kromě toho je úžasně stylová a sofistikovaná, vždycky je oblečená, jako by ji čekal důležitý pracovní oběd v Sexy Fish v Mayfairu, prostě taková ta ženská, která vejde do místnosti a všechny hlavy se otočí k ní. To já jsem spíš zdrženlivá a opatrná, se svými neposlušnými blond vlasy každý den marně bojuju, můj šatník zahrnuje převážně vybledlá trička a roztrhané džíny a do místností se víceméně plížím s nadějí, že si mě nikdo nevšimne.

Přesto jsme si padly do noty. Protiklady se asi fakt přitahují.

Dojdu k Harveyho stolu, odkašlu si a zeptám se: „Basil říkal, že se mnou chcete mluvit…?“

Harvey, aniž by odtrhl pohled od monitoru, mi dá vztyčeným prstem pokyn, ať počkám, než dopíše rozepsaný e-mail. Snažím se potlačit ušklíbnutí. Tohle je typický Harvey: chtít po někom, ať hned přijde, a pak ho nechat čekat. Strašně rád si připadá důležitě a připomíná svým podřízeným, kdo je tady šéf.

Harvey je nabubřelý kretén věkové kategorie šedesát plus, který by vůbec neměl dělat kulturního redaktora celostátních novin vzhledem k tomu, že o filmu, výtvarném umění, hudbě ani divadle neví evidentně nic moc. Zato bohužel zná všechny správné lidi, aby takové místo dostal. Povaha toho chlapa se dá dobře shrnout právě faktem, že těch pár metrů přes místnost poslal svého praktikanta, aby mi vyřídil, že se mám dostavit, místo aby prostě zvedl zadek a přišel za mnou sám.

„Dobře, tohle bychom měli,“ prohlásí nakonec Harvey, stiskne enter a otočí se na židli čelem ke mně. „Floro, pojďme do zasedačky.“ Vstane ze židle. „Basile, dej mi pět minut a pak si dojdeme na oběd.“

„Skvělý,“ přikývne Basil, který právě projíždí Instagram. „Celej den jsem neměl čas spolknout ani sousto.“

Mrknu k hodinám na zdi. Je půl dvanácté.

Dojdeme do jedné prázdné zasedačky, Harvey otevře dveře a pokyne mi, ať vstoupím.

„Posaďte se,“ řekne, nechá za sebou dveře zavřít a podívá se ven do redakce. Naše zasedačky jsou v podstatě řada skleněných boxů na jedné straně pracovního prostoru, takže do nich každý vidí. Harvey si zamyšleně pohladí bradu, pak strčí obě ruce do kapes a otočí se ke mně čelem. Vydechne.

„Floro, obávám se, že vás budeme muset propustit.“

Zamrkám na něj. „Já… pardon?“

„Určitě víte, v jak ubohém stavu je v dnešní době státní žurnalistika,“ pokračuje Harvey, jako by se nechumelilo, vytáhne ruce z kapes, položí je na opěradlo nejbližší židle a předkloní se. „Musíme šetřit. Vy jste přišla teprve vloni a… no, víte, jak to je. Poslední přijde, první odejde.“

Nevěřícně na něj zírám.

„Vy mě… vyhazujete?“ podaří se mi zaskřehotat.

„Ne, jistěže ne!“ couvne šokovaně. „Jen vám dávám výpověď pro nadbytečnost.“

Jakmile mi dojde význam jeho slov, bodnou mě v očích horké slzy. Jo, tohle možná není kariéra mých snů, ale pořád je to moje práce. Dělala jsem všechno, co se po mně chtělo. Nemůžu uvěřit, že se mě teď chtějí zbavit. Harvey si tuhle došel – bez přehánění! – na čtyřhodinový oběd a já vím, že si ho nechal proplatit. Já jsem si nenechala proplatit nikdy nic. Takže jak je možné, že je to moje propuštění, co jim ušetří peníze?!

Odkašle si a nervózně přešlápne. „Je to ošklivé, ano, ale nedá se nic dělat. Všechny podrobnosti s vámi proberou na oddělení lidských zdrojů… Chci vám osobně poděkovat za vaši… přiměřenou práci v posledních měsících. Jsem si jistý, že se vám bude dařit i v budoucnu, a kdybyste někdy chtěla zajít na drink, můžu vám poskytnout pár cenných rad…“ Odmlčí se, zabloudí očima do mého výstřihu a zase zpátky nahoru: „Dveře u mě máte vždycky otevřené.“

Ach – můj – Bože.

On po mně vyjíždí, zatímco mě vyhazuje?

„Takže,“ odkašle si a podívá se přes sklo ven na hodiny – je půl dvanácté a čtyři minuty. „Já už bych měl vyrazit na oběd, mám schůzku. Jestli máte jakékoli otázky, napište mi e-mail a všechno vyřešíme. Zajděte na HR a oni vám se vším pomůžou. Teď mě omluvte, já už musím.“

Když se natahuje ke klice, zaváhá, ohlédne se na mě a zhluboka se nadechne. „Floro,“ začne trochu mírnějším tónem a já si na okamžik fakt myslím, že mi řekne něco hezkého. „Zamluvila jste pro mě a Basila ten stůl v The Ivy?“

Stále v naprostém šoku se přistihnu, jak přikyvuju, protože v puse mám tak sucho, že nejsem schopná mluvit.

„Vynikající,“ ožije. „Toho jejich malajského krevetového karí se nemůžu nabažit. Je prostě vynikající. Musíte ho ochutnat, jestli někdy budete mít příležitost.“

A s touto nedocenitelnou radou na rozloučenou odejde ze zasedačky.

„Věř mi, Floro, budou litovat toho dne, kdy tě nechali jít,“ říká mi Iris, zatímco mrzutě odemykám dveře svého bytu. „Hele, vím, že ti to teď připadá nanic, ale snaž se soustředit na to, že se ti ta práce vlastně stejně nikdy nelíbila. Čekají tě mnohem větší a lepší věci – vím to. Možná ti to teď tak nepřijde, ale tohle celý je pro tebe dobrý.“

Bylo to od ní hezké, že trvala na tom, že mě doprovodí domů, poté co jsem jí na záchodě svými slzami zamokřila rameno kolem dokola a následně naříkala na svou ubohou zaniklou kariéru celou cestu vlakem z Waterloo až do Wimbledonu, kde bydlím s Jonahem v pronajatém bytě s jednou ložnicí. Když jsem souhlasila, že se s ním přestěhuju do Londýna, neměla jsem ponětí, kde hledat byt, protože jsem město moc neznala, ale pak jsem zjistila, že on už si vybral Wimbledon. Všichni jeho kamarádi bydlí v jižním a západním Londýně, takže to je asi logické. Ale tenhle byt jsem nám našla já – sotva jsme se na něj přišli na Lingfield Road podívat, hned jsem věděla, že tady chci bydlet.

Dovedu Iris do obýváku a najdu tam puštěnou televizi. Jonah ji nejspíš zapomněl vypnout, než ráno odešel. Běží na ní Eurosport s přímým přenosem z Australian Open. Jeden z hráčů tam zrovna něco vztekle ječí na rozhodčího.

„Kieran O’Sullivan,“ praví za mnou zasněně Iris. Zjistím, že se mi dívá přes rameno.

„Kdo?“

Kývne k tomu vysokému tmavovlasému klukovi, co divoce gestikuluje k rozhodčímu. „Ten irský tenista. Horkokrevný – a neuvěřitelně sexy.“

„No jo, o tom jsem slyšela.“

Díváme se, jak si strhává z hlavy kšiltovku a vztekle ji hází na zem, čímž si vyslouží sborové bučení z publika.

Iris si založí paže. „Je zajímavé se na něj dívat, když se do toho dá. Je tak vášnivej a náladovej a… sexy.“ Znovu roztouženě vzdychne a potichu dodá: „Vydržela bych se na něj dívat celej den.“

„Je takhle vzteklej i osobně?“

„Těžko říct – nedává rozhovory. Kdysi je dával, dřív, když začínal. Celkem brzy se dostal do finále Australian Open a najednou všichni čekali, že hned vyhraje i všechny ostatní grandslamy, ale nikdy se to nestalo. Mockrát se dostal do semifinále nebo i finále, ale nakonec tyhle velký trofeje nikdy nevyhrál.“ Pokrčí rameny. „A teď se novinářům vyhýbá.“

„Možná je to lepší,“ poznamenám, když ten kluk dostane napomenutí od rozhodčího.

Sundám si čepici, šálu a kabát, začnu hledat ovladač od televize a jsem čím dál vzteklejší, že se mi ho nedaří najít. Já ho vždycky nechávám přesně na tomtéž místě, na našem skleněném konferenčním stolku, ale Jonah ho rád zahazuje kdekoli, i když jsem ho už tisíckrát prosila, aby ho vracel na místo.

„Krásnej pokoj,“ prohodí Iris, zatímco prohmatávám polštáře na sedačce. „Ta malba je nádherná.“

Zvednu zrak k růžovému motivu rozkvetlých třešní, který pokrývá celou zadní stěnu kolem ohniště a krbové římsy. Nechala jsem se inspirovat podobným designem z jednoho filmu a namalovala ho hned ten týden, co jsme se nastěhovali, aby byt vypadal trochu útulněji a osobněji. Jonah pořád remcal, že věnuju všechen volný čas zkrášlování bytu, že to prý může počkat, ať radši vybaluju krabice, ale nesouhlasila jsem s ním. Byla jsem z toho stěhování nesvá. Když jsem přišla do bytu, potřebovala jsem se tu cítit doma.

„Tak si na ni nezvykej,“ zamumlám. „Chystáme se ji přemalovat.“

Zmateně se zamračí. „To si děláš srandu.“

„Jonah si myslí – pardon, my si myslíme, že ten pokoj bude vypadat sofistikovaněji, když bude krémově bílý.“ Konečně se mi podaří najít ovladač pod jedním polštářkem. „Ha!“

Vypnu televizi.

A přesně v tu chvíli to uslyšíme: hlasité zasténání z ložnice. Mužský hlas. Jonahův hlas. Strnu. Následuje zasténání ženského hlasu. Teď strne i Iris.

„To… to přece není…,“ šeptám, ale zmlknu, protože se mi udělá knedlík v krku.

S tlukoucím srdcem jdu po špičkách k ložnici. Iris jde za mnou, zůstane stát vedle mě a solidárně mi stiskne paži. Přes dveře znovu pronikne ten ženský hlas.

„Jo, jo! Ano, Jonahu!“

Iris vyprchá z obličeje všechna barva, připlácne si ruku na pusu.

„Floro,“ zašeptá skrz prsty a oči se jí lesknou soucitem.

Otočím klikou, strčím do dveří a nechám je otevřít dokořán.

Na posteli je moje sousedka Zoe, nahá, jak ji pánbůh stvořil, sedí obkročmo na Jonahovi, který leží na zádech a v rukou svírá její houpající se boky.

Nejdřív se cítím jen tupě. Jako by můj mozek tak úplně nechápal, že to, co vidím, je skutečnost, a tak to ani nepotřeboval nijak zpracovávat. Ale jak mu začíná docházet realita situace, pronikavá bolest v srdci mi začne po celém těle šířit šok.

Vydám jen tiché, slabé zakňourání.

Vtom Jonah zvedne hlavu a uvidí nás. S panikou v očích zvedne Zoe vzhůru a odhodí ji ze sebe tak prudce, že se Zoe překotí přes hranu postele a s heknutím přistane na podlaze. Kdyby to nebylo tak nechutný, byla by to docela zábavná scéna. Sitkomový publikum by se popadalo za břicha. Jenže tohle není fiktivní scéna. Nikdo nezavolá „stop!“, protože tohle je opravdovej život. Tohle se doopravdy děje.

„Floro!“ vyjekne Jonah a zakryje si rukama rozkrok. „Co tady děláš?“

Bloudí očima po pokoji, zatímco zpoza postele se vynoří rudý, polekaný obličej Zoe. Ta se snaží zabalit do naší přikrývky, kterou zřejmě předtím skopli z postele na zem.

Stop. Stop.

S točící se hlavou a rozmazaným viděním zašátrám ve vzduchu a opřu se o Iris. Pak se jí zhroutím do náruče a podlomí se pode mnou kolena.

STOP.

1

O šest měsíců později

„A jsi si tím jistá?“ ptá se mě po telefonu Iris, zatímco do tašky úhledně skládám džínové šortky s vysokým pasem. „Čtyři týdny o samotě, to je dlouhá doba.“

„Iris, máločím v životě jsem si byla tak jistá,“ trvám na svém. Zapnu hlasitý odposlech a vybalancuju mobil na hromadě knížek na nočním stolku, abych mohla pečlivě složit několikero pěkných šatů s květinovým vzorem. „Čtyři týdny o samotě je přesně to, co teď potřebuju.“

„Jezerní oblast je příšerně daleko,“ vzdychne. „Copak na tom grafickým románu nemůžeš pracovat tady v Londýně? Ať si můžeme občas někam vyrazit. Všechny moje ostatní kámošky jsou vdané nebo mají mimina, a i když je miluju, potřebuju tebe. Kdo jinej se mnou bude chlastat až do noci a tancovat na stole?“

Odfrknu si. „Copak my jsme někdy tancovaly na stole?“

„Můžeme, když zůstaneš ve městě. Londýn v létě je pěkně divokej.“

Zachechtám se a úhledně vtisknu šaty do kufru. „Je to jen pár týdnů a pak s tebou budu tancovat, na kolika stolech budeš chtít. Mně jde právě o to, abych vypadla z města a měla trochu času jen pro sebe.“

Znovu vzdychne a její tón zvážní. „Floro, nenaštvi se, že ti to říkám, ale mám o tebe starost. Chápu, že změna prostředí může probudit kreativitu – a určitě souhlasím, že si zasloužíš pauzu –, ale nechci, abys jela takovou dálku, jen abys zjistila, že se cítíš… osamělá.“

Svěsím hlavu a pevně semknu rty. Za poslední půlrok se z Iris stala moje nejbližší kamarádka a já dobře chápu, co mi říká a proč. Co se Jonah odstěhoval, nebyla jsem na tom zrovna nejlíp. Vlastně by se dalo říct, že jsem byla nějakou dobu úplně v háji. Nejsem právě hrdá na to, jak jsem náš rozchod zvládla: doprošovat se Jonaha, aby zůstal, když to on mě podvedl, bylo žalostné dno mého života, na které bych raději zapomněla.

Navzdory všem varovným signálům, jeho kousavým poznámkám a opomíjení jsem samu sebe naivně přesvědčila, že on je pro mě to pravé. Že je můj On. Byli jsme spolu tři roky a opustila jsem kvůli němu všechny kamarádky a dobré místo osobní asistentky v Norwichi. Přestěhovala jsem se do Londýna, kde jsem nikoho neznala, a ze všech sil se snažila zapadnout do jeho života. Úplně jsem se přestala starat o to, co chci já; všechno jsem dělala pro něj, cokoli, jen aby on byl šťastný. Dělala jsem to ochotně. A najednou, když se to toho osudného lednového dne všechno rozpadlo, jsem se ocitla bez práce, bez kamarádů a bez Jonaha.

Celý můj svět se rozdrobil do nicoty.

Až na Iris. Ta mi celou dobu stála po boku. Jsem šťastná, že ji mám – možná je moje kamarádka jen chvíli, ale zjišťuju, že ta nejlepší, v jakou jsem kdy mohla doufat. Hodně mých starších kamarádství vybledlo, když jsem začala chodit s Jonahem. On si s mou malou skupinkou přátel ze školy nerozuměl. Kdykoli jsem si s nimi domluvila setkání, brblal, proč musí jít se mnou, a když už šel, dával mi hodně najevo, že jde nerad. Protože to mezi mnou a Jonahem vyvolávalo napětí, vídala jsem tu skupinku čím dál míň, přestala jsem se o to snažit. Když jsem odcházela do Londýna, už jsem měla pocit, že jsme si vzdálení, že mám blíž k pompézním kámošům Jonaha.

Jenže od našeho rozchodu se mnou nikdo z nich nepromluvil. Když si měli vybrat stranu, za mnou se nikdo z nich ani neohlédl.

I když jsem jedním bolestným rázem přišla o většinu kontaktů spojených s Jonahem, jedna připomínka zůstala a bylo až krutě nemožné se jí zbavit: moje sousedka. Když jsme se rozešli, Jonah se chtěl hned odstěhovat z tohohle bytu do sdíleného domku někde v Claphamu, ale přes všechny vzpomínky, které tu po sobě zanechal, bylo na tomhle bytě něco, s čím jsem se prostě nemohla rozloučit. Wimbledon jsem si zamilovala a nedokázala jsem si představit, že budu někde jinde v Londýně, a tak jsem se rozhodla zůstat. Jenže hodit minulost za hlavu bylo mnohem těžší, když jsem neustále potkávala Zoe.

Bohužel musím bydlet vedle lidské připomínky toho, že – jak jsem se vždycky obávala – pro někoho jako Jonah jsem nikdy nebyla dost dobrá. Zato Zoe je až nechutně dokonalá. Je vysoká a elegantní, má lesklé, vlnité hnědé vlasy, lícní kosti ostré jako břitvy, plné rty a velké hnědé oči. Nehty vždycky perfektně nalakované, make-up bez jediné chybičky, a navíc dělá v módním PR, takže chodí ještě dokonale oblékaná. Ještě nikdy jsem ji neviděla vypadat špatně. Ani jednou. I když vynáší odpadky, pořád vypadá jako modelka, co zrovna není ve službě.

A k tomu všemu je tak hrozně milá. Nebo jsem si to aspoň myslela. Byla vždycky tak přátelská a vtipná, když jsme se náhodou potkaly. Myslela jsem, že jsme se sousedkou prostě vyhráli jackpot – komu se to v Londýně poštěstí? Ale od toho incidentu jsme spolu nepromluvily. Jednou se mi pokusila omluvit, ale Iris jí poradila, ať kruci vypadne a už nikdy se ke mně ani nepřiblíží. Zdá se, že si tu radu vzala k srdci, což je nejspíš dobře. Ale to je fuk. Vím, že tu Zoe je, a kdykoli ji zahlédnu, jak se nese do práce, připomene mi to všechno, co já nejsem.

Ale přece jen už je mi o něco líp. Ta ochromující bolest, co se mi usadila v srdci na prvních pár měsíců po Jonahově odchodu, už skoro kompletně vyprchala. Každý den se mi po něm stýská o něco míň a pomohlo mi i to, že jsem si našla dočasnou práci osobní asistentky. Je placená mnohem líp než ten můj krátký úlet k novinařině a pomáhá mi zvládat platit celý nájem, teď když už mi Jonah nepřispívá. Samozřejmě tohle je Londýn, takže jsem se stejně musela spojit se svým tátou a poprosit ho o finanční výpomoc, což jsem vnímala jako neskutečnou hanbu.

„S radostí vám zaplatí nájem na celý rok,“ štěbetal vesele do telefonu jeho osobní asistent Andy. „Můžeme vám převést peníze ještě dnes.“

„Ne, ne, ne,“ bránila jsem se srdnatě. „To je od něj moc milý, ale já potřebuju jen půjčit na pár měsíců, než se postavím na nohy. Až nám vyprší nájemní smlouva, najdu si něco levnějšího, ale do té doby, kdyby mu to –“

„Výborně, a… je to. Převod je hotov,“ přerušil mě. „Kdyby vám nevadilo potvrdit nám e-mailem, že peníze dorazily, budeme rádi. Mohu vám dnes ještě s něčím pomoci?“

„Já… ehm… dobře, páni, děkuju, ale já vám stejně většinu těch peněz pošlu hned zpátky, protože, jak říkám, to je moc milý, ale nechtěla jsem, aby za mě zaplatil –“

„Udělal to moc rád, slečno Hendrixová. Potřebujete ještě něco?“

„Ehm… no, ráda bych mu poděkovala, jestli je to možné?“

„Obávám se, že dnes má jednu schůzku za druhou, ale nebojte se, určitě mu váš vzkaz vyřídím.“

„Á, tak jo. Díky. Možná by mi mohl zavolat, až bude mít chvilku.“

„Výborně. Přeji krásný den a díky za zavolání.“

Táta samozřejmě nezavolal, ale za pár dní mi poslal zprávu, kde se ptal, jestli jsem peníze dostala, a to už je něco.

Přes všechno, co jsem říkala, pro mě byla velká úleva, že mám prozatím na účtu dost peněz. Pořád jsem odhodlaná mu je všechny vrátit, protože vážně nemám chuť se s čímkoli spoléhat na tátu. A teď se navíc objevila příležitost, která je až příliš dobrá na to, abych ji odmítla: blíží se tenisový turnaj ve Wimbledonu a pronájmy bytů v téhle oblasti jdou na dračku. Svěřila jsem svůj byt agentuře a udělala jsem TERNO: další čtyři týdny mi zaplatí nájem nejmíň za tři měsíce. Ty ceny jsou naprosto šílené, ale, no víte, já si nestěžuju.

Je to dokonalá příležitost. Můj byt je na skvělém místě, a navíc jsem do popisu mohla uvést, že byt nade mnou je momentálně prázdný, protože jeho obyvatelka paní Perryová si splnila životní sen a vyrazila si na tříměsíční cestu po Asii, takže ten, kdo tu bude bydlet, bude mít absolutní klid. Pronajal se okamžitě. Zřejmě existují fanaticky oddaní fanoušci tenisu ochotní zaplatit cokoli, jen aby mohli chvíli bydlet ve Wimbledonu a nasávat zdejší atmosféru.

Abych byla spravedlivá, touhle roční dobou je tu opravdu krásně. Wimbledon Village mimořádně ožije – je tu rušno, jak se do tohohle kouta Londýna stáhnou lidi z celého světa. Zahrádky všech restaurací a barů se zaplní lidmi, co si povídají a smějí se v záři sluníčka, a samotná vesnice vypadá idylicky – všude visí košíky přetékající barevnými květinami a výlohy obchodů soupeří o to, která bude mít nejextravagantnější tenisovou výzdobu.

Ale nejlepší na tom všem je, že mi to poskytlo to pošťouchnutí, které jsem potřebovala, abych na chvíli vypadla z Londýna a pronajala si chatu v Jezerní oblasti, kde začnu konečně pracovat na svém grafickém románu. Je dokonalá. Moje babička z máminy strany žila v Keswicku a moje nejvzácnější vzpomínky jsou z dob, kdy jsem jezdívala na pár týdnů v létě k ní. Každou chvíli jsme vyrazily někam na procházku a našly si klidné místečko daleko od turistů – tam jsem si kreslila a ona malovala akvarely.

Jako náctiletá holka jsem tam utíkala z toho chaosu života s mámou. Babička věděla, co se s ní děje a co musím zvládat já. Věděli to všichni. Když jsem byla malá, máma byla to, čemu se říká funkční alkoholik: zvládala svou každodenní rutinu, aniž by její problém s pitím přitahoval moc pozornosti, ale takový životní styl jí nemohl vydržet dlouho, a když mi bylo patnáct, už svojí závislosti naprosto podlehla.

A ne že bych si mohla jít pro pomoc k tátovi. Ten v té době žil v New Yorku se svou novou ženou Camilou, bohatou dědičkou, které pomáhal s rozšiřováním jejího finančního impéria. Ale zase jsem měla babičku. Přijela k nám a chvíli zůstala, kdykoli to šlo; o prázdninách nám pomáhala tím, že si mě brala k sobě do Jezerní oblasti, a taky mi předala svoje umělecké geny. Ona byla jediná, kdo věřil, že ve mně něco je – jinak si ani máma, ani táta, každý ze svých důvodů, vůbec nevšimli toho, že mě umění zajímá.

Když jsem odešla ze školy a máma umřela, babička se nastěhovala ke mně do bytu v Norwichi, aby mi pomohla zařídit všechno kolem pohřbu, a pak mi pomohla taky najít jiný, vlastní byt, bez smutných vzpomínek. Táta se hlásil a dělal všechno možné, aby mi pomohl tím jediným způsobem, kterým mohl – finančně –, ale jinak jsem se ve všem ostatním spoléhala na babičku. Teprve po několika letech, brzy po dvacítce, když umřela i ona, jsem si uvědomila, že jsem sama. A proto se Iris mýlí. V Jezerní oblasti se nebudu cítit osaměle, ani kdybych tam celé čtyři týdny nepotkala jedinou živou duši. Je to to jediné místo, kde jsem se kdy cítila bezpodmínečně milovaná.

„Nedělej si starosti, Iris,“ ujišťuju ji proto vážně. „Budu se tam mít skvěle. Bude tam klid a ticho a spousta inspirace. Je to přesně to, co potřebuju.“

„Co potřebuješ, je sexy chlap mezi nohama.“

Vyprsknu smíchy. „Iris!“

Přeruší nás zvuk domovního zvonku. Zmateně se zamračím a podívám se na telefon, kolik je hodin. Musí to být nějaký kurýr, i když si nevzpomínám, že bych si něco objednávala.

„Musím jít – někdo přišel,“ řeknu jí. „Zavoláme si později.“

„Fajn, dej mi vědět, až budeš na cestě!“

Zavěsíme, já nechám mobil vklouznout do kapsy, odběhnu na chodbu a otevřu dveře.

Není to kurýr.

Na mém prahu stojí vysoký mužský se širokými rameny v černých džínách a bílém tričku, pod kterým se mu zřetelně rýsují opálené, svalnaté paže. Má kšiltovku staženou hluboko do čela, takže rozeznám jen plné rty a náznak tmavého strniště na ostré linii dolní čelisti. Pak zvedne hlavu a upře na mě pronikavý pohled safírově modrých očí, rámovaných výrazným tmavým obočím.

Ostře se nadechnu, protože ho okamžitě poznám.

Je to Kieran O’Sullivan. Ten Kieran O’Sullivan, slavný tenista a světově proslulý idiot. Věděla jsem, že je vysoký, ale on je sakra vysoký, může mít metr devadesát pět, a pohledný, až to bere dech. Kdyby to nedotáhl tak daleko v tenise, s těmi dokonalými hranami lící a pronikavýma očima by z něj byl určitě dokonalý model pro Calvina Kleina. Co SAKRA dělá Kieran O’Sullivan u mých dveří? Nevypadá, že se ztratil. Spíš působí netrpělivě, jako že ten, kdo tu nemá co dělat, jsem já.

Zamračí se, na tenhle výraz má zřejmě patent.

„Vy jste z agentury?“ zeptá se netrpělivě s měkkým, melodickým dublinským akcentem.

„V-vy jste –“ zakoktám se.

„Jo, já jsem Kieran O’Sullivan, rád vás poznávám,“ pronese tak přezíravě, jako že mě vůbec nepoznává rád, jako že jsem spíš nepříjemná komplikace.

A pak vpochoduje do mého bytu.

Kieran O’Sullivan si mě klidně obejde a nakráčí si ke mně domů, jako by mu to tu patřilo. Jsem z toho tak zaskočená, že jen ustoupím a nechám ho projít, jako by bylo úplně normální, že se za dveřmi objeví cizí člověk z ulice a vleze mi domů bez jakéhokoli vysvětlení. Když prochází okolo mě, ucítím pižmovou vůni santalového dřeva, doprovázenou pronikavým závanem zvětralého alkoholu. Zmizí v obýváku a já v zrcadle na protější stěně uvidím, že mi pusa visí dokořán. Rychle ji zavřu.

Než zabouchnu vchodové dveře, vystrčím hlavu ven a rozhlédnu se na ulici na obě strany, jestli snad jen neutíká před paparazzi nebo něco takového a neskočil do prvního domu, který měl po ruce, ale venku je pusto a prázdno. Přišel sám.

Využiju příležitosti a zkontroluju svůj odraz – koneckonců jsem dneska nečekala, že narazím na tenisovou hvězdu. Pročísnu si vlasy prsty, pokusím se trochu zkrotit vlny a přejedu si prstem pod okem, abych se ujistila, že se mi nerozmazala řasenka, kterou jsem dost nedbale použila dnes ráno. Základ jsem si ráno nenanášela, takže moje pihy se skví v celé svojí kráse, ještě zvýrazněné sluníčkem, které nás v Londýně poslední dobou oblažuje svou přítomností. Všimnu si páru zlatých kroužkových náušnic na stolku v chodbě vedle vázy čerstvých květin, které jsem sem dávala ráno – včera jsem je sem položila schválně, abych si je nezapomněla vzít s sebou na cestu. Rychle si je nasadím, naposledy se zkontroluju v zrcadle a pak cupitám do obýváku.

Na místě ke svému překvapení zjistím, že O’Sullivan už si stihl zout boty, nechal je pohozené na koberci a teď je natažený na mém gauči a poněkud neohrabaně přerovnává polštářky tak, aby se mu pohodlněji leželo.

Když vejdu, podívá se na mě a zamračí se. „Určitě už si tu poradím sám. Nebudu vás potřebovat, děkuju.“

Civím na něj. „Já… se omlouvám, ehm, ale můžu se zeptat… co tady děláte?“

„Já vím, že jsem přišel trochu dřív,“ zamumlá, sundá si kšiltovku a hodí ji na zem, „ale říkal jsem si, že to nebude vadit. Nemáte tu náhodou něco s paracetamolem? Chtěl jsem si něco koupit cestou.“

„P-paracetamol?“ vykoktám. „Ehm, jasně, v lékárničce něco bude.“

„Skvěle, kdybyste mi mohla přinést tabletku a sklenici vody, byl bych vám moc vděčný.“ Zašklebí se, natřepe si polštářek pod hlavou, lehne si na něj a zavře oči. „Příšerně mě bolí hlava.“

Zamrkám na něj. „Promiňte. Ale jsem trochu zmatená.“

Přejede si dlaní po tváři a zamžourá na mě skrz prsty. „Můžu si pro něj dojít, ale je mi fakt blbě, tak jsem myslel, když už tu jste…“

Odmlčí se. Dívá se na mě vyzývavě, jako by na něco čekal.

„Ehm. Dobře. Přinesu ho,“ zamumlám vyjeveně.

„Dík,“ zavrčí nevrle a zase zavře oči.

Otočím se k němu zády, odšourám se do kuchyně a naliju sklenici vody. Zavřu kohoutek a dopřeju si chvíli na zamyšlení. Je jasné, co se stalo: prostě si spletl dům. Není nic tak překvapivého, že se tenista přesouvá do Wimbledonu už pár týdnů před turnajem – bude se tu na něj připravovat se svým týmem –, ale nejde mi do hlavy, proč se chová, jako bych ho měla očekávat.

Dojdu pro paracetamol a vrátím se do obýváku. Najdu ho sedět na gauči s hlavou v dlaních a hlasitě naříkat. V kapse mu začne zvonit telefon a vypadá to, že je pro něj vážně hrozné utrpení ho jen vytáhnout. Jakmile se podívá na displej, něco si tiše zamumlá, odloží mobil stranou a dál ho ignoruje.

Podám mu blistr s léky a postavím před něj sklenici.

„Díky,“ zavrčí, aniž by se na mě podíval, a vyloupne z alobalu dvě tabletky.

„Není zač. Ehm, nechci být nezdvořilá, ale můžu se vás ještě jednou zeptat, co tady –“

„Fuj.“ Zapije tablety vodou a zatváří se, jako že bude zvracet. Zamžourá do sklenice s uraženým výrazem. „Co to má bejt?“

„Je s tou vodou něco v nepořádku?“

„Není to zrovna Evian,“ zamumlá.

Trapností mi zrudnou tváře. Asi by mě nemělo překvapovat, že profesionální sportovec jako on je zvyklý na lepší věci, ale zase od něj není zrovna zdvořilé, že dává svoji nelibost najevo tak otevřeně. Už trochu vztekle si založím paže na hrudi.

„Ne, pardon, je z kohoutku,“ informuju ho.

Otřese se a postaví sklenici na stolek vedle podtácku. Ne na podtácek. VEDLE něj. Co je to za člověka?!

Tak dost. Zdvořilosti už bylo dost. Je čas dobrat se nějakých odpovědí.

„Promiňte, ale co tady děláte?“ zeptám se ho na rovinu.

Zamračí se na mě ještě víc. „Myslel jsem, že nebude vadit, když přijdu dřív.“

„Ale já jsem vás nečekala.“

„No, to já vás taky ne,“ zabručí a prohlédne si mě odshora dolů. „Jak říkám, vážím si toho, že jste mě přišla přivítat, ale vidím, že je všechno v pořádku, takže můžete jít.“

„A kam bych jako chodila?“ zeptám se s rukama v bok. „Já tady bydlím.“

„Ne,“ odpoví a zúží na mě oči. „Já tady bydlím.“

Mžourám na něj. Ach Bože. Tohle je zlé. Kieran O’Sullivan má evidentně nějaký záchvat, ve kterém přesvědčil sám sebe, že bydlí v mém bytě!

Když se postaví a podezíravě si mě prohlíží, couvnu o krok dozadu.

„Vy nejste z agentury, že?“ dovtípí se.

„Z jaké agentury? Ne, z žádné agentury nejsem.“

„Tak kdo jste? Jak jste věděla, že tu budu bydlet? Vykecal vám to někdo z týmu? Kdo? Jak jste se dostala dovnitř?“ vychrlí na mě nervózním, ostrým hlasem. „Kdo vám řekl, že tu budu bydlet?“

„Mně nikdo… nikdo mi nic neřekl!“ vykoktám, rozhozená tím přívalem otázek. „Tohle je můj byt! Vy tady nebydlíte, já tady bydlím!“

Zaváhá. „Tohle je váš byt.“

„Jo!“

„Jako že… jste nemyslela, že tu taky bydlíte, ale že tu bydlíte-bydlíte.“

„Jo,“ zopakuju a zírám na něj vykulenýma očima.

„Aha.“ Jeho výraz najednou zjihne úlevou. „Myslím, že už tomu začínám rozumět. Pronajala jste svůj byt na dalších pár týdnů, ne? No a pronajala jste ho mně.“

Na chvíli jsem tak omráčená, že nemůžu mluvit.

„He?“ dostanu ze sebe nakonec.

„Pronajal jsem si váš byt,“ zopakuje a pohladí se dlaní po zátylku. „A já myslel, že jste z nájemní agentury.“

„Takže vy… vy jste si pronajal můj byt,“ zopakuju nevěřícně. „Jako fakt?“

Přikývne a svalí se zpátky na gauč.

„Víte… víte to jistě?“ zeptám se.

„Jo,“ řekne unaveně a kývne bradou k třešňovým květům na zdi. „Je to ten byt.“

Odmlčím se a snažím se v duchu nějak zpracovat skutečnost, že v mém bytě nebude bydlet fanoušek tenisu, nýbrž Kieran O’Sullivan, tenisová celebrita.

„Omlouvám se, že jsem přijel dřív,“ dodá a udělá si znovu pohodlí, zatímco já stojím na místě jako přikovaná. „Vím, že jsem měl přijet až po páté, ale… neměl jsem už co dělat.“

Znovu mu zazvoní telefon. Na displeji uvidím, že mu volá nějaká Henrietta. Podívá se, ale jinak nehne ani prstem a nechá mobil vyzvánět.

„Takže vy tu budete bydlet,“ pronesu nahlas, jako by to mému mozku mohlo pomoct ten fakt konečně vstřebat. „To je… páni.“

Stiskne rty k sobě a netváří se moc nadšeně. „Hele, podívejte, byl bych rád, kdybyste o tom nikomu neříkala. Nechci, aby se to tu hemžilo novináři.“

Uvědomím si, že se na mě zase dívá s očekáváním.

„Ehm. Jasně. No jistě. Nikomu nic vykládat nebudu.“

Zamračí se ještě víc. Vidím, že mi nevěří.

„Slibuju,“ dodám rychle, i když je mi jasné, že pro něj to asi nic moc neznamená. Nezná mě. „No, doufám, že se vám tu bude líbit. Jen jsem nečekala, že si to tu pronajme hráč. Je to tu malé, ale na dobrém místě. Blízko Wimbledon Village, bývá tu pěkná atmosféra. I když vy budete mít asi jiné starosti než se kochat atmosférou. Vy budete hrát přímo na turnaji…“

Moje nervózní žvatlání se vytratí do prázdna. Kieran sedí s rukama sepjatýma na kolenou, dívá se přímo před sebe do zdi a kaboní čelo. Úplně všechno z jeho řeči těla křičí, že je mu moje přítomnost nepříjemná. Způsobuje, že se ve svém vlastním bytě cítím nevítaná.

„Ehm… takže když budete mít nějaké otázky,“ pokračuju, „nebo budete něco potřebovat –“

„Tak zavolám do agentury,“ odsekne mi stroze.

Ta odpověď mě až zarazí. „Jo. Dobře.“

„Mám všechno, co potřebuju, takže už můžete klidně jít.“

Je zvláštní, jak slova můžou říkat něco, ale všechno ostatní, to, jak je vyslovíte, vyjadřuje něco jiného. Říká, že „můžu klidně jít“, ale z jeho tónu a chování mi absolutně nic nedává na vybranou. Neobtěžuje se na mě ani podívat. Je pečlivě natočený tak, že ke mně sedí skoro zády. Jeho tón je ostrý a přísný, jako když se vytočený učitel chce zbavit otravného, příliš nadšeného žáka.

Ten chlap mi normálně říká, ať vypadnu.

A víte co? Možná je tenisová hvězda, ale tohle je můj byt. A podle smlouvy má přijít až dneska odpoledne, a přitom si sem klidně vleze bez jakékoli smysluplné omluvy, skopne boty na koberec, místo aby je dal normálně do botníku, ignoruje podtácky na stole, a teď se ještě tváří, jako že je to všechno moje chyba. To prostě není fér a já nehodlám dovolit, abych se kvůli němu cítila takhle maličká. Já jsem se k němu celou dobu chovala zdvořile.

„Byt je k dispozici od pěti hodin odpoledne,“ prohlásím, opřu si ruce v bok a narovnám záda. Jo, přesně tak, Kierane. Teď mám navrch já nad tebou. „Takže než si dobalím věci a připravím byt, můžete klidně jít vy.“

V očích se mu zableskne vztek, když se konečně obtěžuje podívat se mi do očí. Zatne čelist a vrásky na čele se mu prohloubí. Zírá na mě. Odmítám se nechat zastrašit a neuhnu pohledem. Ani jeden z nás nic neříká. To ticho je ohlušující.

Vtom mi v kapse začne vibrovat telefon. Neochotně odtrhnu oči od těch jeho, abych se podívala, kdo to je. Číslo patří společnosti, u které jsem si pronajímala chatu v Jezerní oblasti.

„Tohle musím vzít,“ pronesu úsečně, otočím se a vypochoduju z pokoje směrem ke kuchyni, abych hovor přijala.

„Haló, tady Flora,“ ohlásím se. Vztek, který ve mně vzbudilo Kieranovo neomalené chování, ze mě pomalu vyprchává při pomyšlení na klidnou chatičku, co na mě čeká u jezer.

„Paní Hendrixová, dobrý den, tady Hailey ze Simple Cottages. Vy jste si u nás rezervovala pobyt na tenhle měsíc v Keswicku?“

„Dobrý den, ano! Voláte mi, kde najdu dnes večer klíče? V e-mailu se myslím psalo, že tam na mě bude někdo –“

„Velice se vám omlouvám, ale obávám se, že máme problém s tou chatou, kterou jste chtěla,“ přeruší mě Hailey napjatým hlasem. „Bohužel musíme váš pobyt zrušit.“

Bodne mě u srdce. „Ale já tam mám jet už dneska večer – na čtyři týdny!“

„Já vím, je mi to moc líto. Bohužel jsme to nemohli nijak ovlivnit.“

„A v čem přesně je problém? Protože já nepotřebuju nic luxusního a jsem si jistá, že ať je to cokoli, dá se to opravit. Jestli tam jen neteče voda nebo něco takového, možná bych mohla stejně –“

„Propadla se střecha. Kompletně.“

Zarazím se. „Cože?“

„Je to jako noční můra,“ zakvílí ta ženská zoufale. „Byla zamluvená na celé léto. Tak moc mě to mrzí! Samozřejmě dostanete zpět kompletní částku a všechny podrobnosti vám pošlu e-mailem a –“

„Hej, hej, počkejte,“ zhluboka se nadechnu. „Hailey, já do Jezerní oblasti musím odjet. Nemáte tam nějakou jinou chatu? Určitě máte něco jiného. Nemůžete mi zrušit rezervaci na poslední chvíli a nenabídnout mi žádnou náhradu.“

„Je léto, teď máme všude plno. Nemáme vůbec nic. Můžu se vám jen omluvit.“

„Vy to nechápete, já musím odejít z bytu!“

„Dovolte, abych požádala svého šéfa, aby si s vámi promluvil. Určitě vám nejen vrátí kompletní částku, ale dá vám také slevu na další rezervaci, abychom vám ty nepříjemnosti trochu vynahradili. Vydržte, přepojím vás.“

„Hailey, já –“

Přeruší mě praskání následované klasickou čekací hudbou. Zoufale sevřu oční víčka, svalím se na kuchyňskou linku a zajedu si prsty do vlasů. Tohle není možné. Tohle není možné. Tohle není možné.

Nadskočím leknutím, když uslyším bouchnout vchodové dveře. Vyplížím se z kuchyně, nakouknu do obýváku a zjistím, že je prázdný. Vydechnu si úlevou. Kieranovi asi konečně došlo, že má přijít později. Aspoň toho pitomce mám zatím z krku.

„Paní Hendrixová?“ vrátí se po pár minutách na linku Hailey.

Sevřu telefon pevněji. „Ano, haló, jsem tu.“

„Můj šéf momentálně není dostupný, ale zavolá vám později, všechno vám vysvětlí a zodpoví všechny vaše otázky. Ještě jednou se vám omlouváme za nepříjemnosti a doufáme, že i přesto v budoucnu využijete našich služeb. Děkuji vám za pochopení.“

A pak zavěsí.

A co mám jako teď dělat?

2

Takhle přesně to nemělo být. Já mám být na cestě z Londýna, abych začala mít svůj život konečně zase pod kontrolou, začala se cítit, jako že s ním zase něco dělám, místo abych marnila čas sama doma bez pořádné práce a smyslu ve městě, kde nemám žádné kamarády kromě Iris. Po tom příšerném začátku roku se to teď mělo obrátit. Tenhle útěk jsem potřebovala. Měla jsem se do města vrátit osvěžená a natěšená na všechno, co mě čeká. S rozpracovaným grafickým románem jsem měla žádat o místo někde v galerii nebo nakladatelství, o práci, kterou budu dělat s vášní. Měla jsem plán.

A ten je teď v hajzlu.

Dopřeju si chvíli, abych se mohla porochnit ve svém zoufalství, pak dojdu k napůl zaplněnému kufru, svalím se vedle něj na postel a zaječím do přikrývky. Teprve pak si nařídím, ať zvednu ten svůj zadek a začnu hledat nějaké jiné místo, kde strávím příštích pár týdnů. V Jezerní oblasti prostě musí být něco jiného – vždycky se přece objevují last-minute nabídky, určitě se mi podaří nějakou vyštrachat.

Na kuchyňském stole si otevřu notebook a začnu hledat u jiných agentur, které pronajímají domy v Keswicku, ale všechno, co najdu, je kompletně obsazené na celé léto. Rozšířím tedy hledání, ale bez úspěchu. Žádná chata, žádný apartmán, žádný slušný hotelový pokoj není v dalších čtyřech týdnech dostupný. Odstrčím notebook, zafuním, zlomím se v pase a opřu si čelo o stůl. Tohle je katastrofa. Naprostá a totální katastrofa.

Polykám slzy a vím, že jediné, co teď potřebuju, je mluvit s Iris.

Je to zvláštní pomyšlení, že naše kamarádství je pořád poměrně nová záležitost. Když Jonah odešel a já dokázala sotva vylézt z postele, natož z domu, byla to Iris, kdo přišel bez pozvání a seděl u mě, zatímco jsem bulela, kdo mě poslouchal, jak pořád dokola melu o svém zlomeném srdci, kdo mě hladil po vlasech a říkal mi, že všechno bude v pořádku. Objednávala mi drahé jídlo, ve kterém jsem se jen šťourala, protože jsem na něj neměla ani pomyšlení, a přitom mě nikdy nenechala cítit se provinile za to, kolik peněz a obědů jsem musela promrhat. Kdykoli mohla, přišla mě zkontrolovat. Když mi bylo úplně nejhůř, díky ní jsem byla míň sama.

Pro mě to znamenalo všechno.

Vždycky jsem se snažila předstírat, že mi nevadí, že nemám rodinu, na kterou bych se mohla spolehnout. Ve škole, když jsem navštěvovala kamarády doma a viděla, kolik toho pro ně dělají jejich mámy a tátové, jsem si namlouvala, že je pro mě dobré být za sebe zodpovědná. Byla jsem hrdá na to, jak jsem soběstačná a že si sama vařím, protože když jsem přišla domů, máma tam nebyla a já neměla ponětí, kde je a s kým. Bylo dobré naučit se postarat se o sebe sama. Já budu ta, kdo bude ve výhodě, až vyjdeme ze školy do velkého, širého světa. Tohle jsem si pořád říkala.

A skoro jsem tomu věřila.

A i když jsem měla hrozný vztek na tátu, že mě nechal s mámou samotnou, přestože věděl o jejích rostoucích problémech se závislostí, díky terapii jsem se to naučila zvládat. Naučila jsem se vyjadřovat svůj vztek a naučila jsem se tátovi odpustit. Teď je to mezi námi v pohodě, jen nemáme nic společného a on je mi emočně vzdálený. Při těch vzácných příležitostech, kdy spolu mluvíme, to zní suše a neupřímně, ani jeden z nás nechce vyslovit nic důležitého. Ale byla jsem mu vděčná, že mi nabídl finanční pomoc, když jsem ji opravdu potřebovala. Byl to jeho způsob, jak projevit, že mu na mně záleží, a já ho přijala.

Tenhle rok byl pro mě jako test. Vím, že se člověk nemá na někoho spoléhat tak absolutně jako já na Jonaha, jenže když nemáte rodinu, chcete si ji založit a já myslela, že přesně to my dva děláme. Byl pro mě vším. A já zoufale chtěla být vším pro něj, a tak jsem stále přijímala jeho přesně vyladěnou kritiku a byla odhodlaná být tím, co potřebuje on, bez ohledu na to, co mě to bude stát. Když mě pak nakonec odmítl, zhroutil se mi celý svět. Nikdy jsem se necítila tak bezcenná a zbytečná. A proto Iris nemůže nikdy tak úplně pochopit, jak moc mi pomohla tím, že tu prostě byla se mnou. Jen to, že se vždycky objevila a dala mi vědět, že někomu na mně záleží, bylo tou jiskrou světla, kterou jsem potřebovala, která mě vytáhla z mého zoufalství, znovu mi ukázala smysl a dala mi sílu klást jednu nohu před druhou a jít slzavým údolím dál.

Během těch šesti měsíců jsem se začala dávat pomalu dohromady. Starala jsem se o sebe, kupovala si hezké věci a šaty, zašla si do kadeřnictví nebo na manikúru, kdy se mi zachtělo. Začala jsem poslouchat veselé popové písničky, kterým se Jonah vždycky ušklíbal, a bylo mi při nich tak dobře a veselo, že se mi dělalo fyzicky špatně z představy, že jsem byla s tak protivným, nabubřelým, afektovaným člověkem, který touhle nádhernou, radostnou hudbou tak hlasitě pohrdal a odsuzoval ji. Život je příliš krátký na to, aby byl člověk takový snob.

Hrdě jsem došla až do fáze, kdy chci zkusit vytvořit vlastní komiksovou knihu. Jonah mi dával jasně najevo, že na to nemám, ale ten se u mě mýlil v tolika věcech, že doufám, že tohle je další z nich. Teď to zkrátka nemůžu vzdát, když už jsem došla tak daleko. Potřebuju, aby tohle vyšlo, a i když se zdá, že se všechno rozpadá na kusy, ještě nehodlám házet flintu do žita.

A potřebuju to slyšet ještě od někoho dalšího.

Iris to zvedne po prvním zazvonění.

„Ahoj Floro,“ pozdraví mě vesele, v pozadí slyším hudbu a lidské hlasy. „Už jsi na cestě?“

„Všechno je v háji.“

„Která?“

„Já vím.“