Ňouma z áčka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivona Březinová

Ňouma z áčka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Albatros, 2018

© Pasparta Publishing, 2018

© Ivona Březinová, 2018

Illustrations © Anna Mastníková, 2018

Epilogue © Petra Štarková, 2018

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

www.brezinova.cz

ISBN 978-80-88290-05-6 (Pasparta Publishing)

ISBN tištěné verze 978-80-00-07786-4 (Albatros)

ISBN e-knihy 978-80-00-07809-0 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-07810-6 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-07808-3 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

Dvě potopy světa

„Kdo to udělal?“ zeptala se přísně paní učitelka.

Pět kluků zarytě mlčelo.

„Tak bude to?“

Toník uviděl, jak se učitelce výhružně zvedlo levé obočí. To zase bude! Kluci to na něj určitě svedou. Klidně by se mohl vsadit.

„Koutečný, paní učitelko,“ ozval se Hanuš.

Maty a Darek okamžitě horlivě pokývali hlavou. Po chvíli se přidal i Áda.

Učitelka pohlédla na Toníka. Pochopitelně nepřikyvoval jako ostatní, ale taky se nebránil. A byl z celé pětice nejvíc mokrý.

„Antoníne?“

„Já…“

„My mu to pomůžeme uklidit, paní učitelko,“ nabídl se Hanuš rychle. „Že jo, kluci?“

„Jasně. Pomůžeme mu.“

Učitelka nervózním pohledem zavadila o hodiny nad dveřmi a vzdychla. Nevěřila, že by za potopu ve třídě mohl Toník Koutečný, ale tahat pravdu z něj nebude. Za pět minut měla mít dozor v jídelně. Nebyl čas. A nechat to na zítra? To už bude jistě na programu úplně jiná klukovina.

„Půjčte si od paní uklízečky kbelík a mop a celou tu potopu důkladně vytřete. Přijdu si to pak zkontrolovat,“ nařídila a spěšně vyšla ze 4. A na chodbu.

„Tak utíkej pro kbelík, šup, šup!“ zatleskal Maty, sotva za učitelkou zaklapla klika.

„Hele, já s vámi na závody o nejlepšího hasiče nehrál,“ pokusil se Toník ohradit.

„My víme,“ poplácal ho Darek chlácholivě po zádech. „Jenže tobě prostě všechno líp projde. U úči i u uklízečky. Půjčí ti mop, ani nemrkne. Na jinýho by měla řeči. Víš, že nás nesnáší.“

„Protože jste jí do kýblu vylili lahev leštěnky. Schválně.“

„Jo, to bylo dobrý!“ zavýskl Áda. „Celý týden se po chodbách dalo bruslit v ponožkách.“

„Jdi už,“ pobídl Hanuš Toníka. „My ti s tím vytíráním fakt pomůžeme.“

Toník pokrčil rameny a loudavě se vydal k úklidové komoře.

„Proboha, jak to vypadáš?“ zhrozila se maminka, když se vrátil ze školy domů. „Co se se ti stalo?“

„Nic.“

„Jak to, nic? Vždyť jsi úplně mokrý!“

„My jsme si s klukama hráli na hasiče,“ zabručel synek neochotně.

„Venku? Teď v listopadu?“ vytřeštila oči Toníkova máma.

„Ne venku. Ve třídě.“

„Máš rozum? Chceš být zase nemocný? Koukej to ze sebe sundat, já ti napustím horkou vanu,“ strkala syna do koupelny.

Nemocný být Toník nechtěl. Nechal se nahnat do koupele a pak do postele, kde poslušně usrkával horký průduškový čaj, který z duše nesnášel.

Prachomor stál rozkročený na robotickém vysavači, který brázdil podlahu v Toníkově pokoji, a každou chvíli se povážlivě zakymácel. Toník zrovna přemýšlel, že Prachomora uchytí do širší podložky, když se z předsíně ozval maminčin zoufalý výkřik.

„To snad ne! Tondo!“

Toník polekaně vykoukl z pokoje. Copak se asi stalo?

Maminka právě vyběhla z koupelny s náručí ručníků, z nichž se usilovně pokoušela vytvořit podlouhlý ostrov. Tonda vyjeveně zíral na máminy lodičky plující vytopenou předsíní a na svou tenisku, která jako porouchaná bárka uvízla na mělčině poblíž prahu.

„Tys nezastavil vodu!“

„Já… nechtěl.“

„Tys nechtěl zastavit vodu?“ zafuněla maminka, aniž zvedla hlavu od stavby ručníkového ostrova.

Toníkovi došlo, že ostrov má fungovat jako protipovodňová hráz, aby voda nenatekla až do obýváku a nezmáčela koberec. Pak si uvědomil, že nad přeteklou vanou se stále jako křičící racek vznáší mámina otázka.

„Ne. Nechtěl jsem, aby… přetekla vana,“ vysvětloval zajíkavě.

„Prosím tě, nebrouzdej se tady a radši znovu zalez do postele,“ přerušila ho máma rozmrzelým hlasem.

Toník schlíple zacouval do pokojíku. Dvě potopy v jednom dni, to je teda nálož! I když za tu první nemohl. Zato ta druhá… Vtom se v zámku dveří ozval šramot.

„Nazdar, rodino!“ zahalekal Toníkův táta.

„Nazdar,“ hlesla maminka neúnavně budující hráz.

„No potěš, co je to tu za bažinu?“ zeptal se táta, když mu pod podrážkami začvachtalo. „Nepřeháníš to už s tím úklidem trochu?“ pohlédl vyčítavě na manželku. „A kde je mlaďoch?“

„Toník je v posteli. Doufám.“

„Copak? Ráno jsi mi do telefonu neříkala, že je nemocný,“ podivil se Toníkův tatínek.

„Čau, tati!“ ozval se Toník provinile škvírou dveří. „Nejsem nemocný.“

„Ale mohl bys být,“ namítla maminka. „Přišel ze školy úplně zmáčený. A právě…“

„Nežaluj na něj, mamko. On mi poví sám, co všechno zažil, viď? Týden jsme se neviděli.“

„Ale umyj si ruce,“ zabrblala paní Koutečná. „Všude jsou teď chřipky.“

Prachomor

Chřipku Toník nechytil. Zatím, jak zdůraznila maminka. Dokonce z těch dvou potop světa nedostal ani rýmu. Jen přes víkend trochu pokašlával. Jenže i to stačilo, aby ho maminka v pondělí do školy nepustila. Nevadilo mu to. Ani trochu. Seděl ve svém pokoji na koberci a opravoval Prachomora, kterému se pořád nedařilo nepadat z jedoucího robotického vysavače.

„Jak to uděláme?“ mumlal si Toník polohlasem. „Kdybys byl živý, poradil bych ti, abys trochu pokrčil kolena. Tím se líp drží rovnováha. Aspoň táta to říkal. Slíbil, že si v únoru vezme dovolenou a pojedeme na hory. Konečně mě naučí lyžovat, abych prý nebyl takový břídil.“

Toník z hromádky kostek lega vylovil dvě čtvercové destičky, na které Prachomora postavil, aby měl lepší stabilitu. Nestačilo to. Jak se robotický vysavač rozjel, s Prachomorem to cuklo a skutálel se dolů.

„Co s tebou? Kolena nepokrčíš… hm, musím tě přestavět. Jsi moc vysoký.“

Toník postavičku sestavil znovu. Prachomor teď měl mnohem kratší nohy i tělo. A dlouhýma rukama se opíral o podložku, takže najednou připomínal spíš nějaké zvíře než udatného bojovníka.

„Tak se ukaž,“ vyzval ho Toník a s podložkou postavil Prachomora na kruhovou plochu vysavače.

Potom stiskl tlačítko a přístroj se rozjel. S Prachomorem to trhlo, ale udržel se. Vysavač nabral trochu na rychlosti, ovšem před skříní se prudce zastavil a změnil směr. Prachomor se zakymácel, na zem však nespadl.

„Jo!“ vykřikl nadšeně Toník. „Ustál to. A já to taky ustojím.“

„Děkuju,“ zahuhlal, protože radši než jablko by si dal nanuk.

„Tak co ustojíš, Toníčku?“ opakovala maminka.

„Jo.“

„Hm.“