Píseň mrtvých

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Anežka Kočová

Píseň mrtvých – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Anežka Kočová, 2025

Obálka © Kamila Flonerová

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-7691-753-8

ISBN e-knihy 978-80-7691-912-9 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7691-913-6 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7691-904-4 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

Pro mou babičku a tetu.

S láskou tak velkou, že by se nevešla na tyto stránky.

A Mexiku.

Zemi, které už navždy bude patřit mé srdce.

Tiazque

yehua xonahuiacan

niquittoa o Nineҫahualcoyotl huia

cuix oc nelli nemohua o a in tlalticpac y

hui ohuaye.

Anochipa tlalticpac

ҫan achica ye nican ohuaye ohuaye,

Tel ca chalchihuitl no xamani

no teocuitlatl in tlapani oo

quetzalli poztequi yahui ohuaye,

annochipa tlalticpac

ҫan achica ye nican ohuaya.

Odejdeme

Radujte se!

Tak to říkám já, Nezahualcóyotl!

Opravdu žijeme na zemi?

Ne navždy na zemi,

jen na chvíli zde.

I jadeit se rozdrolí,

i zlato zčerná,

i kvesalova pera se rozpadnou.

Ne navždy na zemi,

jen na chvíli zde.

Nezahualcóyotl

Před
dávnými
časy…

(rok po pádu)

„Dneska jsi nějaký roztěkaný, drahoušku.“

Královnin hlas přeťal otcův monolog jako nůž a vytrhl Arbora z ospalé letargie.

Spěšně se narovnal a pokusil se zamaskovat svůj nezájem.

„Co prosím?“

Královna si povzdychla, zatímco král se dotčeně odmlčel a vrhl na ni vzteklý pohled.

„Arbore,“ pronesla trpělivě, jako by byl malé dítě, a ne dospělý muž, „už asi deset minut nepřítomně koukáš z okna a vůbec otce neposloucháš.“

„To není pravda,“ ohradil se Arbor.

„Tak o čem právě teď mluvil?“

„Já… Já o… o válce na Východě?“

Královna se zamračila.

Špatná odpověď.

„Jak chceš být jednou dobrým králem, když nedovedeš udržet pozornost?“

Arbor si promnul oči. Umím udržet pozornost, odsekl v duchu. Jenom to nedokážu dělat pět hodin v kuse.

Bolela ho záda.

Bolely ho nohy.

Bolela ho hlava.

Když nad tím tak přemýšlel, bylo snazší vyjmenovat věci, které ho nebolely. Ta dřevěná židle bude jeho smrt. Ještě pět minut na ní a určitě s ní sroste a stanou se jednotným organismem. Už měl toho sezení dost.

K velké nelibosti svých rodičů vstal a protáhl se. Ách, mnohem lepší.

V zádech mu uspokojivě zapraskalo a ze rtů mu přitom uniklo pokoutné zívnutí. Král se na svého syna zamračil.

„Omlouvám se vám, rodiče drazí. Ačkoliv vše, o čem tu hovoříme, má zajisté velkou váhu, je to dlouhá doba a já jsem poněkud unavený.“

Slušně řečeno. Napadalo ho nejmíň deset způsobů, jak to říct upřímněji.

Otcův výraz ztvrdl a Arbor tušil, že přijde kázání.

„Myslíš si, že lid zajímá tvoje únava? Tvoje pohodlí? Tvoje potřeby? Ne. Tvůj lid bude zajímat jen to, jak dobře se dokážeš postarat o jejich potřeby a bezpečí. Tohle,“ řekl král a mávl rukou, aby obsáhl honosnost celého salonu, „je jen malá daň za tvůj čas. Žiješ v bohatství a přepychu, ale i to něco stojí. Jako budoucí král a můj dědic máš své povinnosti. Brzy ti bude dvacet pět roků a je načase, aby sis to uvědomil.“

Ano, otče, tuhle písničku přece všichni dobře známe. Dokázal bych ji zazpívat zpaměti.

Arbor sevřel v prstech opěradlo židle.

Jistěže si to všechno uvědomoval. Tu tíhu zodpovědnosti na svých ramenou, těžkou váhu stínu zlaté koruny na svých spáncích. Budoucnost Plantae bude brzy v jeho rukou. Potlačil zoufalý povzdech. Musel se ptát sám sebe, jestli to bylo to, po čem opravdu touží. Možná by raději kydal hnůj ve stájích a mohl si přemýšlet, nad čím jen chtěl, než být oblečený v hedvábných tógách vyšívaných zlatem a neustále hloubat nad problémy své země. Nad daněmi, nad neúrodnými poli, nad nespokojeností rolníků. Nad nelítostnou a dlouhou válkou s Prvními národy, která se táhla už tolik let. I on měl sny, tužby a tajná přání, která pro něj byla stejně důležitá jako potřeby jeho lidu. To však jako správný princ nahlas říct nemohl. Byl Aurum. A Aurumové dělali, co se od nich čekalo.

„Ano, otče.“

TO byla jediná správná odpověď.

Krále to neobměkčilo. Opřel se ve své židli a přihnul si z těžkého zlatého poháru s kořeněným vínem. Jeho štiplavý pach se vznášel pokojem a přebil dokonce i matčin pronikavý parfém.

„Neboj se, však ono tě snění brzy přejde. Za měsíc oslavím šedesát roků a nadejde čas tvé korunovace. A při té příležitosti uspořádáme ples. Pozvu tam své nejbližší rádce, kteří mají dcery ve věku na vdávání. Ideálně bychom bezprostředně po korunovaci mohli slavit svatbu, což uklidní jak mě, tak lid.“

Královna si dojatě přitiskla dlaň k tváři. Při zmínce o svatbě jí vzrušeně zajiskřily oči.

Arbor bolestivě polkl.

„Takže se na to koukej připravit, abys dobře zapůsobil. Jedna z těch dívek se stane naší budoucí královnou,“ pokračoval král. „Předveď se v tom nejlepším světle a nezklam mě. Jasné?“

Arborovi se zvedl žaludek. Nejraději by se proti tomu ohradil a hádal se s otcem, že je ještě příliš brzy, že o jeho korunu nestojí. Alespoň ne teď. A kdoví, jestli vůbec kdy bude. A že se rozhodně, za žádných okolností, ženit nechce. A už vůbec ne s nějakou neznámou holkou. Měl ta slova na jazyku. Ale přiměl se je spolknout. Jediné, co řekl, bylo ponížené: „Ano, otče.“

Král se konečně začal tvářit spokojeně. Začal líně obírat kuřecí stehno, které sebral z nedalekého podnosu, a mezi sousty se pustil do líčení výhod a nevýhod trojpolního systému. Půda. Obilí. Hnojivo.

Arbor by se nejradši rozkřičel. O tom obdělávání půdy se mu dnes určitě bude zdát.

Zajímá tady vůbec někoho, co chci já? napadlo ho a vrhl zoufalý pohled na strop. Nebo otce zajímá jen to, jak působím na ostatní, víc než to, zda budu dobrý král?

Znovu se podíval na spokojeně přežvykujícího otce. A ještě mě chce oženit s nějakou cizinkou, otřásl se v duchu. Můj život skončil!

Odtrhl od krále pohled a upřel ho raději na protější stěnu. A ztuhnul jako solný sloup. Na vyšívaném gobelínu seděl máslově žlutý otakárek. Mávl křídly a mramorově černá kresba na nich se nepatrně zachvěla, když popolezl níž.

Byl to jen motýl. Ale Arbor moc dobře věděl, co ten motýl znamená.

To už je tenhle týden potřetí. Já už opravdu nevím, co si s tebou počít, pomyslel si otráveně.

Přešel ke gobelínu a předstíral, že obdivuje olivovníky, obklopující bájného hrdinu. Nikoliv motýla, který seděl přímo na bronzovém štítu, jímž se muž chránil před útokem hydry. Vzápětí chňapl po motýlovi dřív, než stihl nebohý hmyz uletět, a sevřel ho pevně v dlani. Přitiskl si pěst k hrudi a zhluboka vydechl.

„Arbore!“ pokárala ho jeho matka.

Nenuceně se k ní otočil. „Co?“

„Je ti dobře? Vážně se mi vůbec nelíbíš.“

Otakárek na protest zaryl drápkaté nožky do jeho dlaně a zuřivě zamával křídly. Arbor urychleně schoval ruku s motýlem za zády.

„Víš, když nad tím tak přemýšlím… vážně mi nějak není dobře. Půjdu na chvíli na čerstvý vzduch a pak budeme pokračovat. Omluvte mě prosím.“

Neupřesnil však, za jak dlouho se vrátí, a spěšně opustil místnost dřív, než se ho na to mohli rodiče zeptat. Otec ho počastoval nějakým slovem, které už nezaslechl.

Pospíchal chodbou, obklopen nekonečně strohými kamennými zdmi. Na bílých sloupech tančilo pozdně odpolední slunce. Arbora to vyděsilo. Když naposled vyhlédl z okna, slunce teprve vycházelo. Jak dlouho tam u všech bohů s rodiči seděl?

Otakárek v jeho dlani začal znovu zuřit. Kdyby uměli motýli křičet, tenhle by to udělal.

„Teď ne,“ zavrčel Arbor a zahnul za roh. „Počkej, až budeme venku.“

Přidal do kroku. Překvapené služebnictvo se mu horlivě klanělo, když procházel kolem, Arbor na ta gesta úcty jen prkenně kýval hlavou. Ještě že nepotkal nikoho, kdo by s ním chtěl mluvit. Asi už by to nevydržel a navzdory otcově kázání, že král má být za všech okolností klidný a vyrovnaný, by na někoho podrážděně vyštěkl.

Konečně dorazil do sadů. Nadechl se vzduchu prosyceného vůní jabloňových květů. Hned se mu udělalo lépe. Stín stromů trochu zchladil jeho horkou hlavu.

Rozevřel pěst. Motýl z ní vylétl vrávoravým letem, jako by byl opilý. Dřív než stihl dopadnout na zem, se v obláčku jisker přeměnil v ženu. Pořádně naštvanou ženu. Byla celá rozcuchaná; z copu se jí uvolnily prameny vlasů, oblečení měla zmuchlané a tvář zpocenou a rudou hněvem.

Arbor se sám pro sebe pousmál. Flora byla překrásná, když zuřila.

Bohyně si znechuceně odplivla.

A taky pěkně nevychovaná.

„Příšerně se ti potí ruce, Arbore. To není normální. Měl bys s tím něco začít dělat,“ neodpustila si Flora, postavila se a začala si pucovat bílé šaty a upravovat zničený cop. Rozpletla to, co z něj zbylo, a začala jej plést nanovo.

Arbor její poznámku ignoroval. „Kolikrát jsem tě žádal, abys to nedělala?“

„Včetně dneška pětkrát,“ odfrkla si, když se jí cop v prstech znovu rozpletl. Frustrovaně zavrčela. „Nechápu, co ti na tom vadí. Tví rodiče to stejně nikdy nezjistí, a kdybych byla v téhle podobě, nenechali by mě tam. Anebo by nebyli tak upřímní. Víš, kolik zajímavých věcí se jeden dozví, když může šplhat po zdech a sedět na stropě?“

Arbor si stiskl kořen nosu. Když se poprvé dozvěděl o Flořině schopnosti proměnit se v motýla, byl z toho poněkud rozpačitý. Teď ho to začalo královsky štvát.

Promnul si bolavé spánky.

„Nenechali by tě tam z dobrého důvodu. Podívej, Floro, tohle jsou záležitosti království a to, co na těch schůzích probíráme, je soukromé. K tomu nikdo kromě krále a jeho rodiny nemá mít přístup. Dokonce ani ty ne.“

Flora si založila ruce na hrudi. Napůl zapletený cop se jí zhoupl na rameni.

„Jistě, chápu, že množství vypěstovaného obilí je přímo závažná informace. Prosím tě,“ odfrkla si, „co bych si s takovými informacemi počala? Mně je úplně jedno, kolik jste za rok vypěstovali pšenice. Spíš mě zajímá, co nového se v Paláci bude dít!“ Nadšeně zatleskala. „Netušila jsem, že se plánuje ples, tvoje korunovace a budeš se ženit! To bude jedna událost za druhou! Zní to naprosto úžasně! No, nejsi rád?“

Arbor na to nic neřekl. Pečlivě zkoumal Flořin výraz. Nezdálo se, že by ji skutečnost, že se bude ženit, nějak mrzela. Ne. Opravdu měla upřímnou radost.

Au.

Hlasitě si povzdechl.

„Ne, nejsem rád, Floro. Ani náhodou nejsem.“

Přesně proto se s Florou tak rád bavil. Nemusel si na nic hrát, ne jako s otcem. S Florou nebyl korunním princem. S Florou byl prostě a jednoduše Arbor.

„Myslím, že bych raději šel do další otevřené války s Prvními národy, než se předváděl před bandou natěšených holek a přepudrovaných radních a snažil se získat jejich ruku a uznání.“

Neměl v plánu říct to tak otevřeně, ale nemohl si pomoct. Bylo snadné být k Floře upřímný. Pohlédla na něj. Její obvykle hnědé oči byly na přímém světle zvláštně zelené. Polkl. Jako když po dlouhém zimním období konečně vyroste nová tráva.

„V tom případě je mi to líto,“ řekla potichu.

Okamžitě se probral ze zasnění.

„Nemusí. Jsem korunní princ. Jsem Aurum. Je to moje povinnost. Každý se v životě musíme něčeho vzdát. Alespoň se tak naučíme vážit si věcí, které už máme,“ pronesl naučenou frázi.

Flora sklonila pohled ke svým bosým nohám. Rýpala palcem do hlíny a mračila se. „Teď zníš úplně jako můj otec.“

„Tvůj otec?“

„Jak jsem řekla, ty blbounku. Ten taky mluví jako mudrc a musím si všechno, co řekne, natřikrát přeložit v hlavě, než to konečně pochopím.“

„Přece nemůžu být úplně jako nejvyšší bůh Kosmo,“ mračil se Arbor.

„To bys ani nemohl. Je starší než půda, na které stojíme. Než země. Než samotné hvězdy.“

Arbor se opřel zády o meruňku a zavrtěl hlavou. „Nechápu, jak je něco takového možné.“

Flora si prsty pročesávala vlasy a mračila se přitom, jako by nad něčím přemýšlela. Nemohl od ní odtrhnout pohled.

„No… není samozřejmě úplně nejstarší bůh. On a můj strýc Radix jsou stejně staří a přibližně stejně mocní. Když stvořili první lidi, Radix, pán hmoty, je obdařil těly a Kosmo je zase obdařil duchem. Vy smrtelníci jste kombinací světla a tmy. Proto když zemřete, patří vaše tělo pod zem, do říše mrtvých, říše mého strýce a vaše duše vzlétnou k nebi jako hvězdy. K nebi, kde se znovu setkají s Kosmem. Z hvězd jsme vzešli a do hvězd se vrátíme,“ zašeptala při pohledu na nebe.

Arbor se rozpačitě posadil na zem. Opřel se zády o strom, natáhl si nohy a nepřítomně si pohrával s větvičkou. „Říše mrtvých… Já myslel, že všichni bohové žijí v Nebeských zahradách. Proč… proč Radix ne?“

Flora si přestala pohrávat s vlasy. Spadly jí na ramena jako hnědý vodopád. Posadila se naproti němu. Slábnoucí sluneční záře zostřila její jindy jemné rysy.

„Kdysi s námi v Nebeských zahradách skutečně žil. Ale pak můj strýc porušil Dohodu, kterou uzavřeli, když společně s otcem stvořili první lidi ze světla a temnoty. Radix nedal lidem jenom těla, dal jim i jiné věci, které vycházely z temnoty. Schopnost nenávidět. Bát se. Ničit. Zabíjet. Ale i pýchu. Touhu. Vášeň. Byla to protiváha ke Kosmově světlu. Lásce, úctě, soucitu a tvořivosti. Oba hned poté uzavřeli Dohodu, že své výtvory zanechají tak, jak jsou, a nebudou svět smrtelníků více ovlivňovat. To nechali na méně mocných bozích, mé matce, bratrech, sestře a mně.“ Sevřela si rukama kolena. „Jenže po nějaké době Radix přestal Dohodu dodržovat. Zastíral lidská srdce a mysli svou temnotou, plnil je chtíčem, vztekem a nenávistí a vychýlil tak pečlivě nastolenou rovnováhu tmy a světla na jednu stranu, do temnoty. Když to Kosmo zjistil, strašlivě se rozzuřil a srazil Radixe z oblohy dolů.“

Při těch slovech se otřásla, připomínalo jí to její vlastní pád. V očích se jí zaleskly slzy. Arbor se natáhl a vzal ji za ruku. Nepřítomně přejel palcem po jejích kloubech. Ještě nikdy si tolik nepřál, aby jí pomohl vrátit se domů, do Nebeských zahrad, a zároveň si ji tu nechat. Ty protikladné emoce ho šokovaly.

Flora se na něj usmála a nadechla se k pokračování. „Jeho moc tady na zemi zeslábla a znovu zavládla rovnováha. Neměla však trvat dlouho. Radix nemohl v říši smrtelníků přežít, protože pobyt na slunečním světle ho zraňoval. A pokud by zemřel a ze světa zmizela temnota… rovnováha by byla opět narušena. Ve světě by znovu zavládl chaos. Mé sestře Fauně se Radixe zželelo. Z půdy a kamení stvořila několik velkých krtků, kteří v zemi vyhloubili rozsáhlou síť podzemních chodeb a vybudovali mu tak celé podzemní království, Podkoření. Radix získal nový domov. Zase zesílil a jeho moc se mu vrátila v plné síle. Ale i přesto… Radix se cítil zrazeně. A měl strach. Bál se, že ho jednou jeho bratr opět připraví o jeho moc. Tak se ji rozhodl uložit mimo své tělo. Z trnitých kořenů, jež pod zemí rostly, si Radix vyrobil korunu. Vložil do ní všechnu svou moc, která se v koruně přetvořila v jed, jakému na světě není rovno. Jed stvořený z těch nejtemnějších koutů jeho duše. Trnitá koruna se stala zdrojem jeho moci a zároveň připomínkou, aby nikdy nezapomněl na křivdu, které se dopustil jeho bratr. A s ní na hlavě tam Radix na svém trnitém trůně sedí ve tmě dodnes a užírá se zlostí.“

Arbor se neklidně zavrtěl. Nelíbilo se mu, že někde hluboko přehluboko pod ním sedí nějaký temný bůh a nejspíš plánuje brutální a nemilosrdnou pomstu. Jeho prsty ve Flořině sevření ztuhly.

„Nemusíš se bát, smrtelníčku,“ škádlila ho Flora. „Otec se ho zbavil nadobro. Radixova zla už se nemusíte bát. Bojte se jen toho, co nosíte v sobě.“

Vstala.

Její dlaň mu vyklouzla ze sevření. Do prstů se mu zakousla zima. Sevřel je v pěst.

Flora si oprášila zmuchlané šaty a s nakloněnou hlavou pohlédla směrem k Paláci. „Myslím, že by ses měl vrátit. Bude po tobě sháňka a pulzující žíla na čele tvého otce mluvila za všechno.“

Arbor vyprskl smíchy.

Flora tázavě nadzvedla obočí.

„Promiň,“ řekl a utíral si uslzené oči. „Pobavilo mě to.“

S povzdechem zaklonil hlavu a opřel si ji o kmen. Hleděl na mraky valící se po obloze. Zavřel oči. „Zůstaňme tu ještě. Jenom na chvíli,“ pronesl. Chtěl předstírat, že má čas na polehávání v sadu. Chtěl předstírat, že není princem, jen pouhým mladým mužem, který nemá žádné povinnosti ani starosti a má všechen čas světa.

Naivní přání.

Naivní touha.

Otec by nad tím nespokojeně zamlaskal a zavrtěl hlavou.

Vyhnal si otcův zklamaný výraz z hlavy. Teď na to nechtěl myslet. A pak… troška předstírání ještě nikdy nikoho nezabila.

Flora na to nic neřekla, její rozhodnutí ovšem ucítil. Posadila se vedle něj a položila si hlavu na jeho rameno. Potlačil spokojené povzdechnutí. Ať byla Bohyní, jak chtěla, její tělo bylo bezesporu stejné jako kterékoliv lidské. Hřálo a zřetelně cítil tep jejího srdce. A voněla jako rozkvetlá louka. Z té vůně se mu točila hlava.

Rovněž zavřela oči. „Tak ještě chvíli,“ souhlasila a přitiskla se k němu ještě blíž.

Chvíli, pomyslel si, objal ji jednou paží a zavřel oči. Ještě chvíli.

To, že by se měli vrátit do Paláce, je napadlo až ve chvíli, kdy se na obloze zatřpytily první hvězdy.

Dříve…

Věštba

(780 let po Pádu)

Ve tmě za oknem zapraskala větev.

Idunn sebou trhla a vyskočila na nohy. Postavila se k oknu a s bušícím srdcem pozorovala temnou siluetu lesa. A pak to zahlédla. Temnou postavu trolla, která se proti ní rýsovala. Zdála se obrovská. Srdce jí vynechalo jeden úder. Netušila, co je děsivější, jestli jeho zahnuté kly, nehty ostré jako břit sekery, nebo mohutná hříva zelených vlasů připomínající mech. Uprostřed jeho ošklivé tváře svítila malá hloupá očka, ne větší než dvě hrozinky. A to se dalo mluvit o štěstí, že tenhle měl alespoň jen jednu hlavu.

Idunn se zachvěla. Byl tak blízko, že mohla zřetelně vidět houby rašící z jeho bradavičnaté šedé kůže. Netušila, kde se tam v tuhle dobu vzal. Trollové se obvykle krajem toulali přes jaro a léto, na zimu se uchylovali do svých nor v horách. Každý tady v podhůří věděl, kdy se má úpatí Ledových hor vyhnout. Či jejich strmým svahům obecně.

Ledové hory, přirozená hranice oddělující Plantae od zbytku Známého světa, byly hrozbou, s níž se muselo počítat. Nejen že to byly takřka nezdolatelné, příkré svahy, na nichž kromě klečí nic nerostlo a žádnému obilí se nedařilo, ale byly i domovem nejrůznějších stvůr.

„Ledoví obři a vlci nejsou tak nebezpeční,“ říkával její starý otec a pořádně popotáhl z dýmky, kterou držel rukou, na které mu chyběly tři prsty. „Jsou plaší a bojí se ohně. Huldry a Nøkkenové se zase dají poranit ocelí. Ale nejhorší ze všeho jsou trollové. Jsou podlí a lstiví, ne jako obři a vlci. A na rozdíl od nich se lidí nebojí. Naopak.“ S těmi slovy vyfoukl oblak štiplavého kouře. „Přímo je milují. Hlavně jejich maso.“

Její starý otec to věděl ze všeho nejlépe. Právě jeho maso jednoho takového kdysi nakrmilo. Zatnula ruku v pěst, až jí zbělaly klouby.

Troll zaklonil hlavu a zavětřil. Ačkoliv postavou připomínal člověka, něco v tom gestu bylo čistě zvířecího.

Idunn vyschlo v krku. Cítil ji.

Sevřela amulet, který měla zavěšený na krku, pevně v dlani. Bříškem palce přejížděla po ochranné runě, vyryté v jeho středu. Teď se teprve ukáže, jestli ji runy ochrání i proti takovéto hrozbě.

Troll vykročil a prudce do něčeho vrazil. Jakási neviditelná bariéra mu zabránila projít. Zmateně zafrkal jako podrážděný kanec a poklepal drápatou prackou na onu okem nespatřitelnou překážku. Nechápal, proč nemůže vykročit na mýtinu k chaloupce a chutné svačince, již skrývala. Netušil, že příčinou je mohutná ochranná runa, naněkolikrát vyrytá do kmene stromu.

Znovu na stěnu zabušil.

Idunn zadržela dech.

Ale stěna vydržela.

Po několika marných pokusech to troll vzdal. Zklamaně zavrčel a odšoural se pryč, hledat si jinou kořist. Zlověstný praskot, který způsobilo jeho mohutné tělo, když se prodíral podrostem, brzy utichl. Z potemnělého lesa se zase začal ozývat jen křik sojek a datlů.

Idunn si oddechla a přitiskla dlaň na své slábnoucí srdce, které se ne a ne uklidnit. Její tělo se chvělo jako suchý list.

Nejednou přemýšlela, jestli je život daleko na severu ještě pro ni. A jestli na to prostě už není příliš stará. Její muž byl už dvacátým rokem po smrti. Její jediný syn odsud odešel, stejně jako většina mladých, které lákala představa bezpečného, a hlavně hojného života v Blínu. Ušklíbla se, když si na syna vzpomněla. Björn už jí tolikrát navrhoval, aby se přestěhovala k němu, Ignis a vnučkám do jeho domu.

„Třeš tu bídu s nouzí,“ říkával a od úst mu šla pára, „v zimě je tu sněhu, že tu zůstáváš uvězněná na celé měsíce, v létě zase vedro a plno komárů. A jsi tu tak sama.“

Samota jí nevadila. Většinou. Ovšem oproti tomu, co jí nabízel…

Znělo to hezky. Žít v teplém, krásném domě, obklopená vnučkami…

Pohladila rukou vyřezávaný sloup, bezmyšlenkovitě přejížděla dlaní po spletitých ornamentech vlků, havranů a obrů. Přejela prsty po těle hada, který požíral svůj vlastní ocas. Ale… Co by si stará žena jako ona počala v Blínu? Byla zvyklá na samotu, ticho a šum lesa, ne na ryk desítek hlasů, ržání koní a klapání kol po dlážděných cestách. A vůbec… copak by to tady mohla opustit? V tomhle domě se narodila. Vyrostla tu. Vychovala tu svého syna. Nedaleko odsud uložila do černé země své rodiče a svého muže. Toho dokonce dvakrát. Poprvé, když se pod ním na řece propadl led a zemřel na podchlazení, a podruhé, když se z něj stal draugr, mrtvola, která se vrátila zpět mezi živé a s kvílivým nářkem brázdila lesy a sháněla se po lidském mase. Mrtvola, která si nepamatovala nic z předchozího života, necítila bolest a dala se jen těžko zranit a ještě hůř zabít. Jen oheň ji mohl zničit dokonale. Idunn si nepřítomně promnula spáleninu, která jí hyzdila předloktí. Při vzpomínce na škvařící se nemrtvé maso se otřásla.

Ne, na Ragnara nebude myslet.

Život, pomyslela si a upřela oči ven z okna. Život znamenal boj.

Člověk neustále válčil se silami přírody. Hory hrozící lavinami a padajícím kamením. Temné hvozdy plné krutého nebezpečí. I na první pohled nevinné řeky a potůčky, pokryté zrádným ledem, který se mohl ve vteřině probořit, představovaly vážnou hrozbu. A v neposlední řadě sníh s pustou, nehostinnou zemí, jež se mohly spiknout a odsoudit k nezdaru i tu největší lidskou snahu. Nebezpečí tu bylo zkrátka a dobře součástí života.

Znovu položila dlaň na sloup. Ale i přes to všechno… sem patřila. Byla sice už starým, lehce seschlým stromem, ale její kořeny sahaly pořádně hluboko. A pak…

Něčí drobné ruce jí objaly kolena. „Babičko?“

Usmála se.

Elin to tu milovala.

Idunn pohladila vnučku po vlasech. „Copak je blóm? Allt er gott, já?“

Elin se zachichotala. Obdařila Idunn úsměvem, ve kterém chybělo několik zubů, a rozzářila se jako pokaždé, když na ni mluvila staroseversky. Idunn se smutně usmála. V Blínu Elin staroseverštinu už zaslechnout nemohla. Úředním jazykem byla plantanština, ačkoliv se jednalo o nepůvodní jazyk. Tato vzletná a květnatá řeč si jen těžko mohla zadat s původní staroseverštinou, jež v porovnání s ní zněla hrubě a hulvátsky. Současní Seveřané totiž s oblibou přijímali vše nové, moderní, jež přišlo z Flosu, a nad starými zvyky a tradicemi ohrnovali nos. Což se netýkalo jen jazyka. Nikdo už neznal staré příběhy plné bohů a vražedných nestvůr. Tyhle mýty už pomalu vymíraly a s nimi i generace, jež je znaly. Dnešní obyvatelé Blínu už poklekávali pouze před bohy Floristů. Jen tady, na nejdálnějším severu, se Seveřané drželi své staré víry. Nejspíš ne na dlouho, pomyslela si Idunn chmurně. Jejich způsob života, zvyky, tradice a staroseverštinu nejspíš brzy čekal stejně smutný osud jako jazyk dávných Floristů. Bude žít jen v zaprášených kronikách a nápisech na runových kamenech.

Elin ji zatahala za šaty a přerušila tak tok jejích myšlenek.

„Babičko? Budeš mi vyprávět pohádku?“

Možná se pletla. Ty příběhy přežijí. Navždy budou žít v srdci její vnučky.

Elin měla ze všeho nejraději staré legendy. O tom, jak z obra Ymira vznikl svět, jak trpaslíci ukovali Thorovo kladivo Mjölni, nebo o spoutání obrovského vlka Fenriho.

A i když Idunn zájem vnučky nesmírně těšil, i tak si povzdechla při pomyšlení na dlouhý večer strávený mluvením. „Ano, a o čempak?“

„O runách!“ vykřikla vnučka a pověsila se na ni. „Tatínek je pořád vyrývá do sloupů u domu a nikdy mi nechce říct proč! Povíš mi, co znamenají? Naučila jsi ho to ty? Naučíš mě to taky?“

„Hou, hou,“ klidnila ji Idunn. „Nesmíš na mě tak zhurta, děvče. Jsem už stará, nestíhám s tebou držet krok. Jedno po druhém. Napřed půjdeme do postýlky, ano?“

Vzala ji do náruče a odnesla ji k prostému slamníku v koutě místnosti. Ze stropu nad ním visely svazky bylinek, které naplňovaly světničku příjemnou vůní. Sušené jívové větve, mateřídouška, divoké borůvčí, brusinky… Idunn naučila Elin názvy všech rostlin, které v místních lesích rostly, a na co je použít. Znalosti, které jí předala matka a které by ona předala své dceři, kdyby nějakou měla. Naštěstí ji bohové místo dcery požehnali nadanou vnučkou. Elinka byla chytré dítě, zvídavé a dychtivé se toho dozvědět co nejvíc. Už takhle malá toho o místní floře věděla víc než lecjaký Léčitel nebo Travič z Blínu.

Nad tou myšlenkou se musela usmát.

„Tak,“ řekla Idunn, když ji zachumlala do deky. „Povím ti příběh, který mi kdysi vyprávěl můj otec. Runy nejsou jen pouhé symboly, které se ryjí do dřeva a kamene, Elinko. Těm, kteří je uměli přečíst, dokázaly runy předat úžasná tajemství a odemknout bránu k nevídané řadě magických schopností.“

Elin obdivně zírala s otevřenými ústy.

Idunn se usmála a odhrnula vnučce vlasy z čela. „Neuměl to však každý. Tehdy je plně ovládaly jen tři norny, které žily u studny poblíž Yggdrasilu, světového stromu. Runa znamená ‚tajemství‘ a tyto ženy byly v jejich užívání zběhlé. Ódin Všeotec, nejvyšší bůh, něco jako váš Kosmo, toto tajemství run toužil pochopit. Tušil však, že to nebude snadné. Musel dokázat, že je run hoden. A to tím, že vykoná oběť. Popadl kopí, vrazil si je do boku a pověsil se z větve světového stromu. Dlouhých devět nocí hleděl do Urdiny studny, která se zbarvovala do červena, jak do ní stékala jeho krev.“

Elin zalapala po dechu. Byla tím vyprávěním úplně pohlcená. Idunn si odkašlala.

„Po devíti nocích utrpení mu runy konečně odhalily svá tajemství. Runy dokáží vyléčit zranění. Přelstít nepřítele. Ochránit před nebezpečím,“ šeptla a ohlédla se přes rameno, na okno, temný čtverec noci a síly zla, jež skrýval. Pohladila vnučku po vláskách. „Každé vědění má svou cenu, Elinko. Nic není zadarmo. Za vše se platí. Pamatuj na to.“

Elin horlivě přikyvovala. Pak se zamračila. „Co je ten Yggdrasil?“

„Veliký, převeliký jasan, jehož větve a kořeny protínají všech devět světů.“

„Je větší než Strom duší?“ zeptala se Elin.

Idunn se pousmála. „Proti tomuhle stromu je Strom duší jen drobné smítko, Elinko.“

„Opravdu? Páni! Jak moc je velký?“

„Je tak velký, že celý náš svět je široký jako jeho kmen.“

Elin vytřeštila oči. „To není možné.“

„Ale ano, je.“

Elin v prstech žmoulala přikrývku. „Až budu velká, chci ho vidět. Strom duší,“ zamumlala a nepřestávala si pohrávat s dekou. „Až ze mě bude Travička, budu žít ve Flosu jako královna. Jako Flora.“

„Určitě, drahoušku,“ usmála se Idunn.

„Flos je prý překrásný. Domy jsou čistě bílé s azurovými střechami, ulice jsou dlážděné kruhovými dlaždicemi a všechno tam kvete. Tolik květin prý není nikde na světě. Na takovém místě chci jednou žít. Přijedeš se tam na mě podívat, až budu velká, viď?“

Idunn úsměv zmrzl na rtech. Přitiskla prsty na své slábnoucí srdce. Byla už dlouho nemocná. Tuhle zimu stěží přečkala, ale tu další… Blížil se její čas. Poznala to, stejně jako stromy poznají, že se blíží podzim, a shodí své listy, tak jako ptáci vycítí zimu a odletí do teplých krajin. Tohle je naposledy, co svou vnučku vidí. Až si pro ni Björn na konci léta přijede, už Elin nespatří. Nikdy s ní nepojede do Flosu. Nikdy ji neuvidí vyrůstat a dospět v ženu.

„Jistěže přijedu, Elinko,“ zalhala a zastrčila jí pramínek vlasů za ucho.

Možná že ji nikdy neuvidí dospět v ženu, ale jedno věděla jistě. Že to bude žena, na kterou bude moci být pyšná.

„Tak. A teď je načase jít spá–“

„Počkej, a co ty norny?“ vyhrkla Elin a skopala ze sebe peřinu. „Co jsou zač?“

Idunn si povzdechla. Je úplně stejná, jako byl její otec, když byl malý. „Jsou to sudičky, Elinko. Jmenují se Urd, Verdandi a Skuld. Mají moc rozhodovat o osudu všech bytostí, za pomoci vřetena předou a tkají vzory do látky nebo ryjí runy do kůry světového stromu.“

„Myslíš, že znají i můj osud? Dá se to zjistit?“

Idunn vnuččina slova překvapila. Pohlédla ke krbu. „Ano, myslím, že je způsob, jak bychom to mohly udělat. S pomocí staré magie. Ale bude to bolet, Elinko. Musela bych tě bodnout jehlou do prstu.“

Elin se tím nápadem tak nadchla, že se jí to Idunn nepokoušela rozmlouvat. Píchla ji do prstu, nechala několik rudých kapek skanout na látku a tu pak hodila do ohně společně s hrstí bylinek. Sevřela v prstech keramickou nádobu plnou oleje a přejela jím vnučce po čele. Pak si klekla před krb, nádobku svírala v prstech a upřeně hleděla do tančících plamenů.

Šarlatové a rumělkové šmouhy se začaly seskupovat do tvarů, až vytvořily jednolitý obraz.

Idunn zalapala po dechu.

„Ne.“

Nádobka jí vypadla z rukou. Rozprskla se na střepy u Idunniných nohou. Idunn začala zděšeně couvat, až narazila na zeď.

Po tvářích jí začaly kanout slzy. „Prosím, to ne.“

„Co se děje, babičko?“ vyzvídala Elin a přistoupila blíž k ohni. Pak se otočila k Idunn. „Co jsi tam viděla?“

Idunn se v očích zaleskly slzy. Sevřela svou vetchou vrásčitou dlaní vnuččiny ruce. „Ach blóm, dítě moje,“ zavzlykala a upřela na ni nešťastný pohled. „Viděla jsem smrt.“

Nyní…

Kapitola 1

Obřad nového ohně

(o 40 let později)

„Takže, slečno Noiretová,“ odkašlal si Vrchní vyšetřovatel a opřel se v židli, „povíte mi, co přesně jste viděla?“

Elin sedící naproti němu se schoulila do sebe. „Už jsem vám to přece říkala, Vrchní vyšetřovateli. Zaslechla jsem tříštění skla a pak… pak… jsem ho viděla dopadnout na schody.“

Při té vzpomínce se bezděčně otřásla. Sáhla po hrnku heřmánkového čaje, který stydl na stole. Nebylo ho zdaleka dost na to, aby uklidnil její zjitřené nervy. Ruce se jí třásly a vlažný porcelán ji hřál do prstů. Výslechová místnost v ní naopak probouzela chlad. Rozhlédla se kolem. Fádní šedé stěny, o několik odstínů tmavší koberec, strohý stůl a nepohodlná židle. Jako by celá místnost byla odrazem duše člověka, který seděl naproti ní.

Znovu se napila a přes okraj šálku pohlédla na Vrchního vyšetřovatele. Jeho přísná tvář získala skrz jemné pramínky kouře zvláštní nádech. Vypadal jako neforemný obrys nějakého přízraku, čemuž napomáhaly jeho jižanské rysy. Černé oči mandlového tvaru, tmavé vlasy a bledá pleť.

Pořádně si lokla čaje a spálila si jazyk. Čaj byl teplejší, než se zdálo. Bylo zvláštní cítit bolest, po té době, jakou cítila únavu, a především otupělost. Probralo ji to. Předtím jí z přemíry emocí přeplněných vzpomínek málem praskla hlava. A čím více ji vyšetřovatel nutil se k nim vracet, tím to bylo horší. Pamatovala si krátké, jasné záblesky, jako když temnou noc na chvilku ozáří blesk.

„Řekněte mi, co se odehrálo po tom, co jste viděla tělo dopadnout.“

Cítila, že padá.

Někdo do ní vrazil. Někdo další křičel, ať seženou Léčitele. V dálce plakalo dítě. Veselá atmosféra oslavy se rozplynula. Zbyla jen hrůza a děs.

Na rameni ucítila něčí ruku.

„Elin? Jsi v pořádku?“

Honoris.

Pomohl jí na nohy a zahltil ji hromadou otázek.

Nevnímala ho. Před očima měla jen to hrozivě vypadající tělo, krev a kosti…

Épine mezitím zhodnotil situaci a pak zvednutýma rukama utišil dav. „Jako váš guvernér vám přikazuji: nepřibližujte se k tomu tělu! Ne, nechoďte blíž, neslyšeli jste snad?!“

Jeho hlas se nesl zahradou a vynucoval si naprostou poslušnost.

„Vy tam!“ ukázal na dvojici sluhů. „Dojděte pro Léčitele, hned! Uvědomte někoho z královských gardistů a kapitána Pyruse… Pohyb! A vy dva…“

Štěkal rozkazy na všechny strany. Ostatní samou úlevou, že se někdo chopil situace, ani neprotestovali. Elin mu věnovala uznalý pohled. V tak vypjaté situaci věděl přesně, co dělat, a nezaváhal ani na vteřinu. Udělalo to na ni dojem.

Épine se obrátil na Honorise.

„Odveď ji odsud. Až dorazí stráže, bude to tady peklo.“

Honoris se uklonil. „Jistě, Vaše Excelence.“ Uchopil Elin za nadloktí a odvedl ji. Vzhlédla k oknům nad schodištěm. Okno v třetím patře bylo vysklené. Na skleněných zubech se vlhce leskla krev. Zvedl se jí žaludek. Odvrátila pohled.

Honoris ji protáhl davem až k patě schodiště, kde čekali i ostatní sluhové a šlechtici. Připomínali houf slepic v momentě, kdy do kurníku vtrhne liška. Rozšířené oči, hrůzou pootevřená ústa, zrychlený dech, ryk. Elin si pomyslela, že nejspíš vypadá stejně.

Cestu sem si nevybavovala. Nějakým přičiněním okolností se zkrátka ocitla zde, ve výslechové místnosti Vrchního vyšetřovatele Orchise Zhanga. Jeho příjmení bylo všeříkající, ale i tak jí podle jeho spřízněné rostliny orchideje došlo, že pochází z Jihu. Podobal se Rose, ale na rozdíl od ní postrádal jistou eleganci. Agresivně vonící, světle fialová orchidej v květináči se k tomu muži vůbec nehodila; měl přísný, strohý výraz a jeho tmavým očím dravce neunikl sebemenší pohyb.

Nechápala, kde se v něm bere taková bdělost. Jí se únavou klížily oči. Byla úplně vyčerpaná, duševně i tělesně. Lokla si čaje, aby zakryla zívnutí.

Hodiny na stěně odbily půlnoc.

Orchis se předklonil na židli. „Cokoliv, na co si vzpomenete, nám může pomoci, slečno Noiretová. Mám silné podezření, že se nám tu někde potlouká vrah, a čím dříve ho dopadneme, tím lépe. Když budete spolupracovat dobrovolně, bude to snazší pro nás oba.“

Elin odložila hrnek na stůl. Nelíbilo se jí, jak tu větu formuloval. Pro nás oba? Co tím chtěl říct?

„Kde byl guvernér Dranell, když se to stalo?“

Aha, takže tohle.

„Byl se mnou. Celou dobu.“

„Jste si tím jistá?“

Zamračila se. „Naprosto.“

Podezřívá ho snad? A myslel si, že ona ví něco, co nikdo jiný? Vzpomněla si na Menthova slova z dřívějška, na její domnělý vztah s guvernérem Dranellem. Myslel si snad vyšetřovatel to samé?

„Takže jste byli spolu. Hm… A co jste spolu dělali?“

Čaj se jí vzbouřil v žaludku.

Orchis na ni bez mrkání zíral. Měl to být nějaký trik, jak ji vyvést z míry?

A pak pochopila, proč. Stále ještě měla na ramenou Épinův plášť. Upravila si ho kolem ramen, aby ji lépe hřál. Vyšetřovatel na něm znovu spočinul pohledem. Neušlo mu aztlánské vzorkování. Nejspíš to potvrdilo jeho domněnku.

„Nic, co by vás mělo zajímat.“

Vyšetřovatel zabubnoval prsty na stole. „Hmm. Takže jste s ním byla po celou dobu. Ano. Výborně. Jak na vás působil? Nechoval se nějak podezřele?“

„On to neudělal,“ zavrčela Elin.

Začínalo ji to rozčilovat. Co si ten chlap myslí? Jaký by z toho měl Épine užitek? Nejspíš se s Pinusem ani osobně neznal. K jeho zavraždění neměl žádný důvod. A ona? Byla unavená, otřesená a vystrašená a sedět v téhle místnosti s tímhle mužem byla poslední věc na světě, o kterou právě teď stála.

„A čím to, že jste si tím tak jistá?“

Jeho otázku ignorovala. „Akorát ztrácíte čas. S ním i se mnou.“

Vyšetřovatel si unaveně povzdechl. Elin netušila, kolik lidí už dnes v noci vyslechl, soudě podle prázdných šálků kávy na jeho stole to však bylo víc, než by byl ochoten snést. Orchis si propletl prsty pod bradou a upřeně se na ni zadíval. Černé vlasy mu spadly do čela.

„Ať už se vám to líbí, nebo ne, slečno,“ zdůraznil poslední slovo, jako by bylo obzvláště důležité, „guvernér Dranell je v okruhu podezřelých, jako všichni ostatní, co byli toho času na místě činu. Stejně jako vy.“

„Jak by to mohl být někdo z nás?“ oponovala Elin. „Pokud je to tak, jak tvrdíte, a někdo prince opravdu zabil, musel to být ten, co ho strčil dolů.“

Orchis nepohnul jediným svalem. Jen v mandlových očích se mu zablesklo. „A pokud byli dva? Nemůžeme vyloučit, že nemá komplice. Podcenili jsme bezpečnost Paláce. A kvůli tomu je princ Pinus mrtvý.“

Elin pohlédla na tekutinu v šálku. Znovu se jí zvedl žaludek. Princ je mrtvý.

Smrt je nevyhnutelnou součástí života, říkali. Vždycky však dokázala naprosto překvapit a šokovat, když konečně zaklepala na dveře. Nemohla tomu uvěřit. Nemohla. Bylo to všechno tak rychlé a příšerné, že jen čekala, že se z té noční můry probudí.

Orchis si poposedl.

„Když už o tom mluvíme… ještě jsem neprohlédl místnost a okno, ze kterého princ údajně vypadl. Neobešel jsem všechny svědky. Což vzhledem k oslavě, která se tu odehrávala, bude pořádný oříšek. Spousta z nich jsou hosté z různých provincií a fakt, že budou muset zůstat v Paláci o něco déle, je moc nepotěší. S každým okamžikem stopa víc a víc chladne. Ztrácet čas je luxus, jaký si nemůžeme dovolit. Tak se vás zeptám naposled: jste si jistá, že nic dalšího nevíte?“

Zavrtěla hlavou. Tohle byla vážně jen ztráta času.

Vtom vrzly dveře.

Orchisova hlava prudce vystřelila vzhůru, až mu černé vlasy na hlavě poskočily. „Říkal jsem, abyste sem nelezli! Jsem právě uprostřed výslechu!“

„Řekl bych, že už jste slečnu Noiretovou vyslechl dostatečně.“

Elin se málem zhroutila úlevou, když zaslechla Épinův hlas. Říkala si, kdy se asi ukáže. Ji odvedli do Paláce s ostatními svědky a on se poté vytratil neznámo kam. Ale teď je tady. Upřímně řečeno byla ráda, že ho tu vidí. Až ji samotnou překvapilo, jak moc.

Épine přešel až k Elin, postavil se za její židli a opřel se o opěradlo. Ovanula ji vůně opunciových květů, sladká, svěží a tak uklidňující. Byl opět v uniformě guvernéra a navzdory pozdní hodině vypadal překvapivě bděle. Nechápala, kde k tomu vzal vůli a sílu. Pokud šlo o ni, zůstala by v neupraveném stavu po zbytek týdne.

„Ráčil jsem si povšimnout, že už tu sedí déle než půl hodiny. Což je, jen tak mimochodem, už o půl hodiny déle než všichni ostatní podezřelí. A ani jste mi o tom nedal vědět. Jak příhodné.“

Orchis podrážděně zavrčel, ale proti guvernérovu slovu nemohl říct vůbec nic.

Épinovi v očích nebezpečně zablýsklo. „Opatrně, Zhangu.“

Strčil Elin pod nos umaštěnou papírovou krabičku. „Pro tebe.“

Zvědavě ji otevřela a zalapala po dechu. Byla plná jednohubek z večírku; malých šunkových rolek, drobných sendvičů s lososem a několika malinových větrníků a pudinkových šátečků. V žaludku jí hlasitě zaškrundalo. Po celém dni a noci bez jídla byla pro ni taková krabička jako žádost o ruku. Málem se při pohledu na jídlo rozplakala.

„Děkuju,“ zamumlala a nacpala si do pusy hned tři dezerty najednou.

Spolkla sousto a nenápadně si Épina prohlédla. Měl svůj obvyklý lehce zamračený výraz, kterým zřejmě nemohlo nic otřást. Jako by snad oba prožili úplně jinou verzi stejného večera. No jistě, pomyslela si a znovu se natáhla pro čaj. Pohled na krev a na mrtvolu mu určitě nebyl cizí.

„Nuže, Vaše Excelence… Když už vás tu mám… Asi mi nenesete další kávu, že ne?“ zabručel Orchis a zase se posadil, zklamaný, že to není nějaký nebohý poslíček, na kterém by si mohl vybít svou frustraci. Pak se zamračil na místo za guvernérovým ramenem. „Kde jsou ostatní členové Nejvyšší Rady?“

„Očividně ne tady. Snažil jsem se je sehnat. Naneštěstí jsou oba indisponováni a guvernér Williams je, jak jistě sám víte, mimo hlavní město.“

Při vyslovení jeho jména nakrčil Épine nos odporem. Elin sebou trhla. Orchis zase něco zabručel a nechal si poslat pro další šálek kávy.

„Jak to myslíte, indisponováni?“ zavrčel.

„Guvernérka Čchenová zvrací a guvernér Manet jí drží vlasy.“

„U mých svatých kořenů,“ zasténal Orchis a složil hlavu do dlaní. „Copak tohle nikdy neskončí? Copak musím všechno dělat sám? Proč jsou všichni tak nekompetentní? Matka měla pravdu. Měl jsem raději zůstat ve Wonchu a stát se Parfumistou.“

Épine s prázdným výrazem taktně ignoroval jeho emocionální výlev. Elin si strčila do pusy větrník a neklidně pohlédla stranou. Po chvilce trapného ticha si Épine odkašlal.

„Každopádně… kapitán Pyrus by nám měl už brzy přinést zprávu od Léčitele. Do té doby musíme zůstat bdělí.“

Jako na zavolanou dovnitř vpochodoval kapitán stráží i s celou královskou gardou v závěsu. Pyrus tvrdým pohledem přejel celé shromáždění a potom Épinovi podal svitek pergamenu.

„Oblast je zabezpečená, Vaše Excelence. Mí muži prohledávají místo dopadu a nejbližší okolí. Povolal jsem na to ty nejlepší, samotnou pretoriánskou gardu. Strážce Acer, Cupressus a Fagus hlídají a prověřují stáje, strážce Almus, Larix a Fraxinus střeží palácovou bránu a Carpinus a Betula zase zahrady. Také jsem nechal zvýšit obranu Paláce, o to se postarali níže postavení strážní. Cedrus, Ceiba a Dracanea si vzali první a druhé patro, Quercus, Robinia a Cornus zase to třetí a čtvrté. A kromě toho… Královský Léčitel a Travič už ohledali tělo. Tady je jejich zpráva,“ řekl a podal mu dokument. Elin zvědavě natáhla krk, Épine však pergamen držel mimo její dohled.

„Něco nezvyklého?“ zeptal se Épine, zatímco zprávu v rychlosti pročítal. Kapitán Pyrus se zatvářil rozpačitě.

„No… princ toho večer dost vypil, což by nebylo nic neobvyklého. Prý měl v žaludku ale i nezvyklé množství jiné látky, Mistr Noëll říkal něco jako makové mléko, nebo tak něco…“

Elin nakrčila čelo. Makové mléko? Bylo to silné uspávadlo, to věděl každý. To mohl být způsob, jak prince utlumit, aby se nemohl bránit. Nebo ho prostě jen otrávit. Nebo to bylo ještě jinak?

„Ví se, jak se mu ta látka dostala do žaludku?“

Kapitán Pyrus pokrčil rameny.

„To Královský Léčitel nevěděl. Otravu nemůže potvrdit ani vyvrátit. Princ mohl sníst koneckonců něco makového na večírku. Jídla tam bylo dost.“

Rozhodně víc, než by celý tenhle palác dokázal sníst, pomyslela si Elin hořce. Odložila prázdný hrnek i krabičku na stůl. Nutně si potřebovala odskočit, ale bylo jí trapné na to upozorňovat.

„Výborně. Děkuji, kapitáne Pyrusi.“

Kapitán se toporně uklonil a se svým doprovodem odkráčel. Épine zprávu předal Orchisovi. Ten si ji převzal a ani na okamžik se nepřestal mračit.

„Měli bychom ještě navýšit bezpečnostní opatření. A také informovat zbytek královské rodiny. A samozřejmě dopadnout toho, kdo je za to zodpovědný, dříve či později,“ řekl Orchis nepřítomně. Povzdechl si. Byl to povzdech člověka, který ví, že ho čeká hromada nepříjemné práce. Začal se prohrabávat různými papíry.

„Pokud je to všechno,“ zabubnoval Épine prsty do opěradla její židle, „pak bych se s dovolením vzdálil. Za svítání odjíždím zpátky do Aztlánu, abych se mohl zúčastnit Xiuhmolpilli, a rád bych se před cestou ještě trochu vyspal.“

Elin prudce zvedla hlavu. On odjíždí? Jak to?

Orchis vypadal rovněž ohromeně. Ale pak se jeho černá obočí podezřívavě přimhouřila.

„Ale, ale. Co že tak najednou, Vaše Excelence? Máme tu naléhavý případ a vy zrovna nutně musíte odjet. Jaká to zajímavá shoda okolností…“

Zaklonil se na židli, a ačkoliv byl mnohem níž než Épine, nějak se mu podařilo dívat se na něj svrchu.

Elin zamračeně těkala pohledem z jednoho muže na druhého. Bylo to poněkud nepříjemné, protože Épine jí stál přímo za zády. Proč je proti Épinovi Orchis tak zaujatý?

Zajímalo ji, co s ním udělá Orchisovo ne tak jemné naznačování. Nečekala sice, že vzteky vyletí z kůže, on však v odpověď nepohnul ani svalem. Trapné ticho se protahovalo.

„Co je Xiuhmolpilli?“ zeptala se.

„Svazek let nebo Obřad nového ohně, jedna z našich nejdůležitějších tradic. Koná se jen každých dvaapadesát let, kdy se završí cyklus našeho kalendáře. Při přechodu z jednoho cyklu do druhého dochází k nerovnováze a může zaniknout svět. Tímto obřadem se zabrání neblahým následkům. Všechny ohně jsou uhašeny, zničí se všechno domácí náčiní, těhotné ženy a děti se ukryjí v domech. Kněží pozorně sledují oblohu a v okamžiku, kdy se objeví souhvězdí Tianquiztli, je na hoře Huixachtecatl obětován muž. Na jeho hrudi je rozdělán oheň, od kterého pak kněží zapálí louče. Během noci pak jsou z tohoto jediného zdroje za účasti lidu rozžaty další zdroje světla. Rozhoří se nová chrámová a domácí ohniště a svět se rozběhne nanovo. Svou symbolikou se Obřad nového ohně vrací k prvnímu východu Slunce na počátku světa, kdy se bohové sami obětovali ve prospěch lidí.“

Elin i Vyšetřovatel na něj zaraženě hleděli.

„Je to nesmírně důležité pro rovnováhu sil,“ dodal ještě.

Vyšetřovatel vydal přiškrcený zvuk, ale až příliš to znělo jako odfrknutí.

Teď se Épine obrátil přímo k němu. „Ať už mám povinnosti k této zemi jakékoliv, povinnost, která mě váže k mému lidu, je mi drahá nadevše. To snad chápete. Kromě toho, ve středu mě tu budete mít zpátky. Do té doby se vám snad podaří do případu vnést světlo a dostat se přímo do srdce problému.“

To zdůraznění mluvilo za vše. Orchis se okamžitě přestal tvářit povýšeně.

Elin se v duchu otřásla. Ve středu. Budou to tři dny. Do objevení knihovny a dalších částí klíčů jim bude zbývat jen třináct dnů. Nezdálo se to jako vysoké číslo, když na tom závisel její život.

Orchis přejel prstem po fialovém okvětním plátku orchideje a tvářil se, jako by v puse převaloval kyselý bonbon. Přemýšlel. Jeho mandlové oči připomínaly dva černé onyxy.

Vzápětí se uvolněně narovnal.

„Ale jistěže to chápu, Vaše Excelence. Užijte si návrat domů. A co se týče vás, slečno Noiretová,“ obrátil se k Elin, „kdybyste si na něco vzpomněla, víte, kde mě najít. Děkuji za vaši spolupráci. Můžete jít. Přeji vám dobrou noc. Vám oběma.“

Kapitola 2

Zrádce

„Nevypadá to dobře,“ zhodnotila Elin, když se za nimi zavřely dveře. Stáhla si z ramen Épinův plášť a podala mu ho. „Mám dojem, že tě z toho tak trochu podezírá.“

„Kdo? Zhang?“ Épine pokrčil ramenem. „Nic jiného bych od něj ani nečekal. Byl jsem kdysi trochu hrubý k jeho příteli a jemu to pořád leží v žaludku.“

Elin nadzvedla obočí. „Trochu hrubý?“

Ve rtu mu zacukalo. „Cualli, tak trochu hodně hrubý.“

„Proč?“

Épine si začal až příliš zaujatě prohlížet nehty. „Nic neobvyklého. Za tu milou připomínku, že jsem občan druhé kategorie, neumím se ovládat, všechno řeším násilím a bla bla…“

„Počkej, co je občan druhé kategorie?“

Épine si z uniformy odcvrnkl neviditelné smítko. Elin neušlo, že se jí schválně vyhýbá pohledem.

„Občan druhé kategorie? Ále, to je taková maličkost. Kdokoliv, kdo nepochází z Plantae, nemá magie ani co by se za nehet vešlo a není, odpusť mi to přirovnání, bílý jako alabastr.“ Konečně se jí podíval do očí. Usmál se, ale jeho oči zůstaly mrtvé. „Už máš nějakou představu?“

Elin na něj zírala jako opařená. „To si děláš legraci. To je přece… Něco takového přece nemůže existovat!“

„Razítko v mých papírech tvrdí něco jiného.“

Elin se udělalo špatně. Prudce se nadechla. „Chceš mi říct, že Bezmocní a Aztláni mají ve svých papírech napsané, že jsou… u všech kořenů, proč by to někdo dělal?“

„Ale no tak, Convallario,“ uculil se kysele, „uvažuj trochu. Každý přece musí vidět napsané černé na bílém, že někteří lidé jsou něco míň než ostatní, pro případ, že by to snad na nás nebylo vidět dostatečně.“

Elin měla tváře rudé hanbou. Jestli svojí, že o tom neměla ani tušení, nebo za ty, kteří byli za tyhle zákony zodpovědní, to netušila. Měli její rodiče ve svých papírech podobná dehonestující razítka? Zatnula pěsti. Razítka, která je degradovala na člověka druhé kategorie?

Při tom pomyšlení se jí zatmělo před očima.

„Každopádně,“ pokračoval Épine, „Zhangův miláček Wu tehdy zjistil, že zlomená čelist se hojí opravdu dlouho.“ Uchechtl se a zasněně se zahleděl do stropu. Elin v jeho očích spatřila jiskřičky radosti. „Dva měsíce musel jíst trubičkou a vypadal u toho jako debil. A jak u toho kňoural! U Quetzalcoatlova opeřeného ocasu… Bylo to k popukání!“

Elin se zamračila. Že by opravdu tohle byl nejlepší způsob, jak celý spor vyřešit… Pak si ale vzpomněla na toho opilce z večírku a rázem ji s vyšetřovatelovým přítelem přešla veškerá lítost.

„Jak si můžou dovolit s tebou takhle mluvit?“

Pokrčil rameny. „Asi proto, že můžou? Ta razítka jim k tomu prakticky dávají oprávnění. Nejsou zrovna určená k tomu, aby chránila člověka druhé kategorie před člověkem kategorie první, chápeš…“

Elin se znovu zvedl žaludek. „To je tak odporné…“

„Hm. Možná že –“

„Guvernére Dranelle!“ přerušil Épina náhlý výkřik. Oba se otočili za tím hlasem.

Přibíhala k nim mladá žena. Léčitelský plášť za ní vlál a pleskal jako obrovská bílá křídla. Elin zatrnulo, když v ženě poznala Léčitelku Melissu Leclercovou, svoji bývalou spolužačku. Ne zrovna přátelskou bývalou spolužačku.

Melissa smykem zastavila a opřela se o kolena, aby se vydýchala.

„Léčitelko Leclercová,“ oslovil ji Épine. Elin neušel jeho zneklidněný tón. „Stalo se něco?“

„Všude… jsem… vás… hledala,“ sípala Melissa. „Jde… o pana Xipila. Zase… zase dostal záchvat. Tentokrát… nic nezabírá. Nikdo si neví rady. Je…“

Épine nezůstal, aby si doposlechl zbytek. Rozběhl se tak rychle, že to snad ani nemohlo být možné. Elin zahlédla jen záblesk zeleného přehozu, který hlasitě pleskl o roh, když za něj Épine zahnul.

„Počkejte!“ křikla za ním Melissa. „To není všechno! Musíme –“ polohlasně zaklela a rozběhla se za ním.

Elin osaměla. Ještě chvilku tam rozpačitě postávala, než se je nakonec rozhodla poklusem následovat. Nebylo sebemenších pochyb, že míří na ošetřovnu. Únava a stres si na jejím tempu vybraly svou daň. Cesta tam se jí zdála třikrát tak dlouhá, než měla být. Měla pocit, že vypustí duši.

Když Épina s Melissou dohnala, byla u konce s dechem. U dveří na ošetřovnu Épine prudce zabrzdil a o poznání pomaleji vešel dovnitř. Melissa kráčela po jeho boku a sotva popadala dech.

„Bojím se, že… se tentokrát neprobere… je příliš slabý –“

„Ne,“ přerušil ji Épine a razil si cestu zástupem Léčitelů v bílých uniformách. Jejich otrávených a vzteklých pohledů si nevšímal. „Překonal daleko horší věci. Musí se probrat. Prostě musí.“

Elin, která je následovala, na něho překvapeně pohlédla. Netušila sice, o koho jde, ale bylo jasné, že mu na něm velmi záleží. Takhle vyděšeného ho ještě neviděla. Chtěla jít za nimi, jenže jí zmizel i s Léčitelkou v chodbě. Vzhledem k pohledům ostatních Léčitelů se je raději neodvažovala následovat. Rozhodla se počkat v hlavním sále.

Rozpačitě si stoupla ke stěně, aby nikomu nepřekážela. Polkla, zhoupla se na patách a bloudila pohledem po ošetřovně. Po bílých stěnách, květináčích plných voňavých bylinek, známých tvářích. Hlavně po nich. I tady v koutku začínala přitahovat nežádoucí pozornost. Léčitelé si mezi sebou šuškali a vrhali na ni kradmé pohledy. Chloupky na krku se jí zježily. Odvrátila od nich pohled a raději se zaměřila na staré naprasklé hodiny na protější zdi. Velká ručička se blížila k půlnoci.

„Convallario!“

Trhla sebou. Říkala si, jestli neusnula ve stoje, ten hlas ji totiž příšerně vyděsil. Hnal se k ní Épine, na tváři napůl zděšený a napůl nadějný výraz.

„Nimitzlatlauhtia… pojď se mnou. Potřebuju tvou pomoc.“

Kdyby ji požádal o tanec, šokovalo by ji to méně. Nadzvedla obočí.

„Moji? Pomoc?“

„Ty znáš léčivé rostliny lépe než kdokoliv jiný. A můj přítel je… on je… není mu dobře. Dokážeš mu pomoct?“

Elin překvapeně zamrkala, aby z očí vyhnala spánek. „Asi… asi bych to mohla zkusit, ale já… nemůžu.“

Zatvářil se zmateně. „Jak to, že nemůžeš?“

Elin zrudly tváře. „Nejsem Léčitelka. Nemám Tilliin lístek, nejsem jako vzdělaní Léčitelé a nemůžu vykonávat léčitelskou prax–“

„To je mi jedno,“ uťal ji a popadl ji za ruku. Táhl ji silou, o které vůbec netušila, že ji má. „Četl jsem tvůj herbář a tvoje poznámky. Ti zarostlí blbci, které ty tak velkodušně nazýváš vzdělanými, lístky mají a nevědí si rady. Vsadím své přední zuby na to, že nevědí o rostlinách ani polovinu toho, co ty.“

Nemělo by jí to tak lichotit. Ale lichotilo.

Épine ji dovedl – či spíše odtáhl – do pokoje, který byl na marodku až překvapivě barevný. A vybavený. Elin třeštila oči na všechny zbraně, oštěpy, zbroje a štíty vystavené na stěnách. Z uchváceného zírání ji vytrhlo zasténání. Pohled jí sklouzl na muže na lůžku. Byl starý a působil křehce. Měl bílé vlasy, podobně jako Épine, až na to, že Xipil měl ty své stažené do krátkého ohonu na temeni. Ležel na zádech a podivně sebou trhal. Oči měl pevně zavřené a čelo plné vrásek, jako by se mu zdála nějaká noční můra, ze které se nemohl probudit.

Melissa se nad ním skláněla, tiskla mu k čelu obklad a marně se ho snažila utišit. Podívala se na Épina a smutně zavrtěla hlavou. Opodál stála skupinka Léčitelů, kteří se tlumeně dohadovali. K Elin sem tam zalétly útržky jejich rozhovoru.

„… nevšední situace. Musíme zkusit nějakou jinou metodu!“

„A co kodex, Pimpinello?“

„… přece ho nenecháme zemřít, Nigello!“

„Prosím tě, Rumexi, záleží na tom? Vždyť je to jen Aztlán…“

Elin se udělalo špatně. Doufala, že to Épine neslyšel, i když jeho drtivý stisk na jejím předloktí vypovídal o opaku.

„Prosím,“ zamumlal zoufale a stiskl její nadloktí. „Pomoz mu. Jen mu pomoz.“

Neodpověděla. Vytrhla se mu a přešla k mužově lůžku. Podívala se na jeho starou, hrdou tvář, zbrázděnou vráskami.

„Jak se jmenuje?“

„Xipil.“

Posadila se na stoličku a vzala muže za ruku. „Pane Xipile… slyšíte mě?“

Žádná reakce. Jeho oči se na okamžik pootevřely, ale bylo vidět jen bělmo. Elin se kousla do rtu. Pohladila ho po vrásčité ruce, nepřítomně přejela prsty po těžkém zlatém náramku a několika prstenech. Všimla si, že má úplně černé konečky prstů. Zamračila se. Že by ho někdo otrávil?

Neodvážila se své podezření vyjádřit nahlas. Podívala se na vrásky na Xipilově čele, na pot, který se mu hromadil u linie vlasů, i jeho horečnaté mumlání.

„Zkoušeli jste už čekanku?“ obrátila se k Melisse.

Ta si jen odfrkla. „Samozřejmě. Za koho nás máš?“

„A dymnivku?“

„Ne,“ přiznala Melissa a zašklebila se.

„Přineste mi ji,“ řekla Elin a znovu pohladila Xipila po ruce. „Nejlépe čerstvou, ale může být i sušená. Taky hadr, vodu, med a trochu levandule. Ale pospěš si, prosím. Čím dřív ji dostane, tím lépe.“

Melissa se prudce nadechla. „Jak se jen opovažuješ? Ty mi nemáš co rozkazovat, ty –“

„Udělejte, co říká,“ pronesl Épine vražedným hlasem.

Melissa smrtelně zbledla.

„Ale, V-Vaše Excelence,“ vykoktala Léčitelka a vzápětí zase zrudla. „Vy… vy to nechápete. Její dědeček –“

„Je její dědeček. A není ona. Tak je nemíchejte dohromady.“

Melissa vytřeštila oči.

Celá místnost utichla. I Xipil snad přestal sténat.

„I – I kdyby ne… Nemá Tilliin lístek, nemá právo –“

„Právě jsem jí to právo udělil. Přineste jí, o co vás požádala. Hned.“

Elin zírala. Épine dokázal všechny výhrůžky smrtí světa nacpat do jediného slova.

Melissa zaraženě zmlkla a vrhla na ni postranní pohled. Elin cítila, jak jí krev tepe ve spáncích. Tváře měla v jednom ohni. Melissa nenápadně přeskočila pohledem z ní na guvernéra a zase zpátky. Zaťala pěsti. Pak na ni vrhla poslední upjatý pohled a odešla.

Elin si vydechla.

Xipil zasténal a znovu sebou trhnul.

Obrátila svou pozornost k němu.

„Budu taky potřebovat mísu horké vody,“ řekla Épinovi. „Co nejdřív,“ dodala, když viděla, že váhá. Kmital očima z ní na Xipila. Bál se snad nechat ji s ním o samotě? Odfrkla si. „Myslíš si snad, že mu něco udělám? Běž pro tu vodu. Každou další minutou už může být pozdě.“

To ho přesvědčilo. Épine zatnul zuby, kývnul a vyběhl ven. Elin si oddechla. Vlastně tu vodu tak úplně nepotřebovala. Chtěla ho jen dostat z místnosti. Bez nervózní energie, kterou kolem sebe šířil, se jí bude pracovat mnohem lépe.

Melissa konečně přinesla bylinky a ingredience, o které ji požádala. Záměrně se jí přitom vyhýbala pohledem. Elin však v tu chvíli byla úplně ukradená. Záleželo jen na muži, který ležel před ní. Smíchala bylinky dohromady s medem v tuhou pastu a s pomocí Melissy je Xipilovi vpravila do úst. Dalo jim to dost zabrat, protože sebou neustále házel.

Když bylo hotovo, zhroutila se na židli, úplně vyřízená. Teď jim nezbývalo než čekat.

Po chvíli se Xipil konečně zklidnil. Záškuby přestaly, ale neprobudil se. Oči měl stále pevně zavřené, ale teď už jen ležel a poklidně oddechoval.

Melissa a ostatní Léčitelé odešli. Vzrušeně si mezi sebou šeptali, když opouštěli místnost. Elin několikrát zaslechla své jméno. Nevnímala to. Předklonila se na židli a zabořila tvář do dlaní. Hlava jí třeštila jako blázen, oči ji pálily z toho ostrého světla a z nevyspání měla mžitky před očima. Dokázala by usnout, tak jak byla, v sedě, přímo na té židli.

„Vy jste tu nová?“

Leknutím málem spadla na zem.

„Ma xinechtlapohpolhui,“ ozval se váhavý hlas. „Nechtěl jsem vás vylekat.“

Elin se narovnala, promnula si oči a pohlédla na muže, který, přísahala by, ještě před okamžikem tvrdě spal. Teď seděl na posteli, zády se opíral o pelest a škrábal se ve vlasech. Na tváři se mu usadil zmatený výraz, jako by tak úplně nechápal, jak je možné, že se tam ocitl.

„To nic,“ zamumlala Elin konejšivě a odhrnula si vlasy z tváře. „Nelekla jsem se.“ Znovu si promnula tvář a unavené oči.

„To už mě to zase chytlo?“ zamumlal Xipil a otřel si slinu z tváře. „Zatracené stáří. Jakápak moudrost a znalosti, pche. Je to se mnou jen horší. Trpím těmi záchvaty čím dál tím víc. A taky výpadky paměti. Už si vůbec nevzpomínám, jestli bylo Xoconochco dobyté před třemi, nebo před třiceti lety…“ Pak se na ni zamračil. „Ehm… počkat. My se známe?“

Elin se zachvěla. Netušila proč, ale cítila se před tím mužem nesvá.

„Ne, to asi ne. Jmenuju se Convallaria. Convallaria Leroyová.“

V Xipilových očích se zablesklo poznáním. „Aha, už vím.“ Pak si přitiskl ruku na srdce a kavalírsky sklonil hlavu. „Dovol, abych se představil. Jmenuji se Xipil, což ve tvém jazyce znamená ušlechtilý zrozený z ohně, syn Tezozomoca a Yanculli z Colhuacánu. Nechpactia nimitzximati.“

V tu ránu Elin zamrzelo, že se nepředstavila nějak květnatěji. A vzápětí si to rozmyslela. Co bych asi tak říkala? Convallaria Leroyová ze Severní provincie, dcera Ignis a Björna Leroyových, vnučka královraha. Nebojte, nejsem nebezpečná?

„Tezcatlipocatzin mi o tobě vypravoval.“

Elin chvilku trvalo, než jí došlo, že mluví o Épinovi. „Ano?“ zeptala se spíš, než odpovídala. „To… to jsem netušila.“

Vzápětí zrudla. Z čeho byla vlastně tak nervózní?

„Proto mi tvé jméno přišlo povědomé.“

Xipil otevřel zásuvku u nočního stolku a něco tam hledal. Konečně vytáhl skleněnou lahev plnou mléčně bílé tekutiny. Oči se mu při pohledu na ni rozsvítily. „Tezcatlipocatzin mi řekl o tvém uvěznění. Mrzí mě, co se ti stalo, notlazohtli. Nedivím se, že se ti rozhodl pomoci. Vždycky měl srdce na správném místě. Neskutečně ho to pobouřilo, víš. Hlavně postoj vašeho guvernéra. Měl jsem radost, že se mu nakonec podařilo té popravě zabránit. Od té doby jenom kvete. Už dlouho jsem ho neviděl takhle živého. On o tobě každopádně mluvil moc hezky.“

Elin byla tak konsternovaná, že se nezmohla na slovo.

Xipil vytáhl zátku z lahve, pronesl „Ixpantzinco“ a pořádně si zavdal. Poválel tekutinu na jazyku, polkl a spokojeně mlaskl. „Není nad kvalitní pulque.“

Zrovna v tu chvíli vkročila do místnosti Melissa. Když spatřila, že je Xipil vzhůru, šokovaně vytřeštila oči. Její překvapení se záhy proměnilo v podráždění, když spatřila lahev v jeho ruce. Xipil rychle vrazil zátku zpátky do lahve a strčil ji i s rukou pod peřinu. Melisse to však neušlo.

„Pane Xipile,“ pronesla káravým hlasem, přistoupila k jeho lůžku a dala si ruce v bok. „Kolikrát vám mám opakovat, že tady alkohol nemá co dělat?“

Xipil se zatvářil dotčeně. „Slečno Leclercová, pulque není žádný alkohol, to… to je prakticky medicína!“

Melissa se zamračila. „Po medicíně člověk nezpívá dvě hodiny v kuse válečnické písně a nevydává bojový pokřik pokaždé, když někdo projede s vozíčkem po chodbě!“

„To se stalo jenom jednou,“ utrousil starý válečník pod vousy.

Melissa nadzvedla obočí. „A co to střílení z luku po personálu?“

„Zmátlo mě to!“ vyjekl Xipil a máchl rukou. „Měli na sobě bílou! Vypadali úplně jako hvězdní démoni Tzitzimimeh!“

Melissa se zamračila a nastavila ruku. Xipil jí s povzdechem vložil lahev do dlaně.

„Vidíte, že to jde.“ Spokojeně se usmála, zastrčila si lahev do kapsy pláště a načechrala mu polštář. Elin jako by nebyla.

„Víte co, máte pravdu, slečno Leclercová,“ zazubil se na ni Xipil, když odcházela. „Jste skvělá Léčitelka. Důsledná, pečlivá a…“ počkal, než zmizí za rohem, „… a úplně hloupá.“

S pobaveným chichotáním strčil ruku pod polštář a vytáhl zpod něj navlas stejnou lahev jako předtím. „Lekce číslo jedna, válečník má vždycky záložní plán,“ mumlal si pro sebe a znovu si zavdal. „Na mě si s nějakým takovým pravidlem nepřijdeš. Kdo si myslíš, děvče, že všechny ty finty naučil Tezcatlipoku, co?“ pochechtával se.

Elin se k němu naklonila.

„Vy jste Épinův… učitel?“

„Jsem jeho mentor,“ opravil ji Xipil a sklepával si z lahve na jazyk poslední kapky. „Nebo jsem spíš byl. Cvičil jsem ho od patnácti let. Jazyk, astrologii, zpěv, náboženství, hru na hudební nástroje, boj… všechno, co umí, má ten chlapec ode mě. Už jsi ho viděla v akci? Úchvatné, že? Brrr, ta agáve, z které to vykvasilo, asi už měla to nejlepší za sebou, ať je Mayáhuel a její hromada králičích dětí milosrdná.“ Oklepal se. „Promiň, říkala jsi něco?“

„Cvičil?“ zamumlala. „V boji?“

„Baže. Můj drahý chlapec má za sebou už několik bitev a dlouhou dobu strávenou v calmecaku.“

„V calmecaku?“ zopakovala Elin nechápavě.

„V tvém jazyce to znamená dům rodu. Jsou to školy pro děti šlechticů. Vyučuje se tam čtení, matematika a astronomie, náboženství a techniky boje. Je vyhrazen pro děti z urozených rodin, protože calmecac je mnohem náročnější než škola pro prostý lid, telpochcalli.“

Elin překvapeně zamrkala. „Náročnější? Jak to?“

Xipil se narovnal. „Být šlechticem je velká čest. Ale také velká zodpovědnost. Šlechtické děti si musí na rozdíl od synů prostých lidí osvojit základní ctnosti, jež je odlišují od prostých lidí. Musí se naučit nejrůznějším rituálům, psát a recitovat poezii, mluvit vznešenou mluvou a v neposlední řadě se naučit odříkání, stoickému snášení utrpení a nepohodlí.“

Elin se zavrtěla. Épinův kamenný výraz a strnulé držení těla jí najednou začaly dávat smysl.

„Vychovávají je tam tvrdě a pevnou rukou. Musí se podřizovat přísné kázni. Být poslušní, neodmlouvat, provádět sebeobětovací rituály a vykonávat nejhrubší, nejopovrhovanější práce, aby se zocelili.“

Bolestně se zašklebila. „To zní strašně krutě.“

Elin ohromeně zírala. „A ti válečníci… jejich výcvik je také tak… intenzivní?“

„Velmi. Ráno začínají studenou koupelí, domácími pracemi nebo pomáhají ve městě, s čím je třeba. Muži z mého oddílu často vypomáhali na stavbách chrámů nebo obytných domů. Nejen, že se tím podporuje smysl pro občanskou povinnost, ale zvykají si také přenášet těžká břemena – kameny a dříví –, čímž se připravují na přenášení těžkých zásob a zbraní do bitvy. Zkušení a vysloužilí válečníci jako já je pak učí bojovým uměním a jak používat zbraně.“

„A pak už jsou připravení do války?“

„Ne, dokud neprokáží své schopnosti v některém z organizovaných soubojů. Většinou chlapci bojují proti sobě, ale někdy také proti zajatcům z jiných kmenů. Pokud v boji zvítězí, mohou jim jejich rodiče najít patrona, který je bude dále učit a doprovodí je do jejich první bitvy. A Tezcatlipokův otec si zvolil mě.“

„Fascinující,“ zamumlala Elin. „Copak ti chlapci pořád jen pracují a trénují? Co dělají ve volném čase?“

Elin při pomyšlení na načerno natřeného Épina poskakujícího okolo ohně málem vyprskla smíchy.

„Proč je jich tolik?“

„Správně,“ pochválil ji Xipil.

„Xipile!“