Přeložila Kristýna Wanková

WITTY IN PINK

Copyright © 2024 by Erica George

All rights reserved.

Cover design and illustrations by Elizabeth Turner Stokes

Translation © Kristýna Wanková, 2025

ISBN 978-80-284-0791-9

Všem nejstarším dcerám, které udržují svět v běhu.
Ať naleznete radost.

Příliš chytrá nevěsta je young adult historická romance o dvou rivalech z dětství, kteří spolu jednoho léta uzavřou dohodu, jež se změní v něco víc, než plánovali. Příběh však obsahuje prvky, které nemusí být vhodné pro všechny čtenáře. V románu se objevují smrt rodiče, mimomanželské milostné poměry a tělesná zranění. Prosíme čtenáře, pro něž mohou být tato témata citlivá, aby to vzali na vědomí.

Kapitola první

Blythe

Wrexford Park

Začátek léta 1812

Dospět a stát se fungující lidskou bytostí v krajně neúprosném a náročném světě je zrovna tak volba jako proces. A když jsem Briggse Goswicka viděla naposledy, byl na nejlepší cestě k tomu, aby se stal věčným dítětem.

Mohu se jen domnívat, že během čtyř let, která od té doby uplynula, tohoto stavu již dosáhl. Bezpochyby je nadmíru nesnesitelný – rozhodně tedy nebude džentlmenem, kvůli němuž by měla celá má rodina rozjímat nad tím, jaký pudink podávat při zajisté úmorné večeři na jeho počest.

Sedím ve fialovém salonku strýce Henryho a už třicet tři minut – třicet tři minut – poslouchám rozpravu mezi strýčkem a sestřenicí Charlotte o přednostech čokoládové příchuti a nástrahách té ostružinové. Briggs Goswick strávil dle všeho několik měsíců v Londýně, kde vyřizoval pozůstalost po svém zesnulém otci, takže nyní musíme jeho návrat do Brumbury v roli pána na Mistlethrush Hall oslavit dokonalou večeří.

Přijede zítra.

Hurá.

Očividně se jeho návratu děsím jako jediná. Máti na Charlotte přes celou místnost zvesela volá návrhy stran menu. Má sestra Amy klade rozličné otázky ohledně toho, co se u pana Goswicka událo nového od doby, kdy jsme ho viděli naposledy. Bratranec Julian rozebírá květinové aranžmá s hospodyní paní Sullivanovou, na niž jeho znalost flóry dělá zjevně dojem.

Jakmile se paní Sullivanová obrátí zády, bratranec směrem ke mně teatrálně protočí panenky, jako by říkal, že její vkus, co se květinových dekorací týče, není právě nejlepší, ale já vím, že Julian na Wrexford Park jezdí dokonce ještě raději než Amy. Je to příjemné rozptýlení od všech starostí, které máme doma na Awendown House.

Přála bych si, aby tu s námi mohl být i papá, místo aby zůstal doma, kde se moří s dluhy, jež se hromadí snad přes noc.

„Což takhle piškot se želé?“ navrhne Charlotte. Všichni v místnosti přikývnou a ševelivě vyjadřují svou nebetyčnou radost při pomyšlení na to, že bude piškot. Ale s jakou příchutí? Ach ano, s jakou?

Už to dál nesnesu ani na okamžik.

Pomalu se postavím, abych nepřitáhla pozornost ke svému nadcházejícímu ústupu, a všichni mí předci z rodu Barlowů v pozlacených rámech jako by na mě nesouhlasně zamlaskali.

Snědla jste snad zkaženou krevetu, pratetičko Frances?

Obrátí se na mě Charlotte. „Blythe, máš ráda piškot se želé?“

„Nehledě na to, že já piškot se želé miluji,“ odpovídám, zatímco zvolna couvám ke dveřím pod zástěrkou toho, že obdivuju nespočet portrétů zesnulých předků, „měla by ses spíše ptát, zda piškot se želé chutná panu Goswickovi. A co víc, nemá už piškotu se želé plné zuby? Co když v Londýně nejedl nic jiného než piškot se želé a žádá si změnu dezertu zrovna tak jako změnu prostředí? Co potom?“

„Ach, Blythe, jak jsi prozíravá!“ zvolá Charlotte a potřese hlavou. „Otče, vždyť my jsme vůbec nezohlednili chuťové preference pana Goswicka, a je to přece večírek pro něj. To od nás bylo neuvážené.“

„Ale jak zjistíme, co jedl v Londýně?“ ptá se strýc Henry se zděšením v hlase. „Jak se takové informace dopátráme? Není už příliš pozdě? Říkal jsem ti, že jsme tu záležitost měli začít plánovat dříve, Charlotte. Já věděl, že to celé přijde vniveč!“

Pomalu a tiše ustupuju a natahuju ruku po své knize na příborníku. Po černo-bílých dlaždicích přeběhnu velký sál do kuchyně, kde seberu jedno z jablek, která chce kuchařka večer péct, a v letmém závanu skořice a cukru vyrazím z prostor Wrexford Parku ven do zářivých paprsků letního slunce. Zavřu oči a usměju se do jasně modré letní oblohy. Konečně svoboda.

Proplétám se po chodníčcích udržovaného francouzského parku, pak překonám hranici pečlivě zastřiženého živého plotu a pokračuju přes zelené kopce a koňské pastviny, až se mi sukně začnou zamotávat do vysoké trávy.

Po lukách se prochází několik hnědáků strýce Henryho, kteří ke mně krátce vzhlédnou od pastvy a dovolí mi, abych se uvelebila ve stínu stařičkého dubu. Položím si knihu na klín, otevřu ji přesně tam, kde jsem včera večer skončila, opřu si záda o silný kmen stromu a ve slastném tichu se ponořím do čtení.

Knihu mi doporučila Charlotte. Prý ji během prázdnin u moře nedokázala odložit, a taky že to je přesně ten typ četby, který by tak Charlotte mohl uchvátit. Pohlední rytíři na koních se za temných, bouřlivých nocí ženou přes kopce a pláně jen proto, aby pomstili čest své krásné panny. Samozřejmě se mi to také moc líbí, ačkoli bych to před sestřenkou nikdy nepřiznala. Ve skutečnosti bych to nepřiznala před nikým. Jakkoli jsem jakožto zamilovaná dospívající dívka snad už zažila milostné vzplanutí, vím, jaké to je, když se člověk píchne o jeho skryté trny. Lepší je číst si o lásce v soukromí než vzbudit u ostatních dojem, že mě její půvab snad stále ještě přitahuje ve skutečném životě.

Zakousnu se do křupavého jablka a vzdychnu. Takto se mi alespoň po celé odpoledne bude dvořit sir Garrett, s nímž je bezpochyby výrazně méně potíží než s kterýmkoli džentlmenem, kterého jsem kdy potkala. Rozhodně méně než s takovým Briggsem Goswickem. Bože, to je k nevíře, že když téměř po roce přijedu zase jednou na Wrexford Park, musí se tu objevit zrovna on! Ale jeho hrozivě se přibližující návrat mi nesmí zkazit den. Když budu muset, tak si s jeho přítomností poradím.

Na pár minut se zahloubám do klidu svého okolí, vnímám zpěv ptáků, přelétajících z dubu nade mnou k hranici lesa vzdáleného jen pár metrů, funění družných koní i šelest listí, když se do větví opře vánek. Mé obavy z návratu úhlavního nepřítele i z otcových finančních potíží se rozplývají, začíná mě vtahovat příběh knihy. Kdybych nevěděla, že to je hloupost, byla bych přísahala, že slyším dunění kopyt ušlechtilého oře sira Garretta.

Vzhlédnu ke svým koňským společníkům, kteří však dál klidně přežvykují trávu a tu a tam si spokojeně odfrknou.

A přesto se klapot kopyt stále přibližuje. Odložím knihu stránkami dolů na zem po svém boku, setřesu si ze sukní hlínu a prach a rukou si zastíním oči, abych lépe viděla. K plůtku z dřevěných latěk, jenž odděluje pastviny, uhání nádherný grošovatý kůň a každým okamžikem se zvětšuje. Jezdec se s jistotou naklání vpřed a povzbudivě na něj volá, ale zvíře dorazí k ohradě a zničehonic na místě zastaví – zatímco jezdec mu přelétne přes hlavu.

„Ach!“ vykřiknu, s bušícím srdcem si vykasám šaty a běžím na místo, kde na mé straně plotu leží onen džentlmen. Pokleknu k němu tak rychle, až se mi nadme sukně. „Jste v pořádku? Slyšíte mě?“ Neodvažuju se ho dotknout. Co když je vážně raněný?

Ani se nepohne. Oči má pevně zavřené, plné rty mírně od sebe a hruď se mu zadýchaně zvedá. Má vážné obočí, výrazné lícní kosti, bradu, z níž vyzařuje odhodlání, a pozvolnou, jemnou linii očí. Přes čelo mu padá kadeř hustých mahagonových vlasů. Oblečen je bezvadně. Vysoké boty zářivě blyští.

Je to zcela bezpochyby nejpohlednější džentlmen, jakého jsem kdy v životě viděla, a zároveň je to zcela bezpochyby Briggs Goswick.

Kapitola druhá

Blythe

K čertu s ním. Tou svou nenucenou krásou mě rozčiluje, i když je v bezvědomí.

Vtom Briggs Goswick otevře jasně zelené oči a zírá do klidné blankytné oblohy nad námi.

„Jste v pořádku?“ ptám se tiše a pokládám mu ruku na rameno.

„Do háje s tím koněm,“ vyštěkne, posadí se a pak se z trávy zvedne, jako by snad ze zvířete právě nesletěl hlavou napřed, ale zcela prostě z něj seskočil. Já však vím svoje a nedokážu se přestat ušklíbat. „Můžeme to cvičit pořád dokola, a je to k ničemu. Nechce skákat.“ Vydá se k ohradě, u níž kůň přívětivě řehtá, a rozhodí ruce do vzduchu.

„To proto, že se hodí k lovu. Není to skokan,“ vysvětlím mu.

Briggs tam stojí s rukama v bok a stále celý zadýchaný se na mě podívá. „Omlouvám se,“ pronese tiše. S mírnějším pohledem v očích si odkašle. „To ode mne bylo vysoce nevychované. Jsem pan Briggs Goswick z Mistlethrush Hall.“ Pokloní se mi. „A vy jste?“

Na takovou otázku musím přijít s náležitou odpovědí. Zcela očividně mě nepoznává a já bych naše bezpochyby kousavé opětovné shledání nejraději odkládala co nejdéle. „Tedy pokud se skutečně omlouváte za svou nevychovanost, možná jste si všiml, že jsme nebyli formálně představeni.“ Udělám rychlé pukrle a kráčím zpět ke stromu, kde jsem zanechala svou knihu.

„Zde v přírodě jistě nebude formální představování až tak nezbytné,“ odpoví, a když se ohlédnu přes rameno, vidím, že mě následuje. Jak by taky ne. Obsáhne rukou naše okolí a pak si prohrábne protivně husté a lesklé vlasy. „Koneckonců se jistě zdržujete někde poblíž. S největší pravděpodobností se tak ještě před koncem léta opět setkáme.“

„A až k tomu dojde,“ pronesu, sehnu se a zvednu svou knihu a zbytek jablka, „bude mi potěšením nechat se představit nějakým naším společným známým. Kromě toho toto lze jen těžko považovat za skutečnou přírodu. Vždyť je to pastvina.“

Stojí teď přímo přede mnou a s rukama v bok se usmívá mé neochotě spolupracovat. Briggs Goswick totiž vždy dosáhne svého, a tak místo aby ho mé neomalené chování odrazovalo, má tu drzost, že se jím baví.

Oklepu se, abych přestala zírat na dokonalou křivku jeho rtů. „Musím jít.“

„Prosím, nechoďte,“ řekne, natáhne se a dotkne se mého zápěstí. „Mám pocit, jako bychom se už někdy potkali. Snad kdybyste mi prozradila, u koho se zdržujete, dokázal bych hádat.“ Znovu se usměje a skousne si ret. „Není nad dobrou hru.“

Z tónu jeho hlasu se zardím a v břiše se mi rozlije teplo. Tak to už by tedy stačilo. „Skutečně musím jít,“ prohlásím a vyrazím směrem k plůtku. Do volné ruky si naberu sukně, vystoupím na spodní příčku a přehodím jednu nohu. Ale než stačím přelézt přes vršek, objeví se vedle mě Briggs a podepře mi loket. „Dě-děkuji,“ hlesnu tiše a přistanu na druhé straně, kde si stáhnu kaštanové vlasy přes rameno a začnu si je kroutit.

„Řekl bych, že už vím, jak jednou provždy zjistit vaši identitu,“ hlaholí Briggs. „Podívejte, pan Fitzgibbons!“ zavolá.

Za mými zády skutečně prochází loukou strýcův hajný, pan Fitzgibbons. Když si všimne Briggse, zamává. Nádhera. A je to tu.

„Pane Fitzgibbonsi,“ osloví ho Briggs, jakmile se dostane na doslech. „Znáte tuto mladou dámu?“

Hajný, který mě už od dětství vyhání ze stájí, si mě prohlédne, načež začne pohledem těkat mezi Briggsem a mnou, a aniž dbá mého nepatrného vrtění hlavou, které se snažím  zároveň skrýt i zveličit, odpoví: „To… rozhodně ano, pane.“

„Bylo by vám tedy zatěžko nás představit? Protože, jak víte, ona je dáma a já nejsem nic než džentlmen.“

„Já?“ podiví se Fitzgibbons a zapíchne si prst do vlastní hrudi. „To vás mám představit já?“

„Kdybyste byl tak laskav.“

Fitzgibbons v rozpacích, ale ne neochotně pokrčí rameny. „Tak jestli vám to udělá radost, pane. Pane Briggsi Goswicku, toto je slečna Blythe Rowleyová, neteř pana Barlowa. Je ubytována na Wrexford Parku.“

„Děkuji vám, pane Fitzgibbonsi,“ pronese Briggs tiše s pohledem upřeným na mě, aniž se přestane usmívat. „To je vše.“

„Tak pěknej den, pane Goswicku. Slečno Rowleyová.“ Letmo se dotkne krempy na klobouku.

Pozvednu bradu ve snaze vyzařovat veškerou důstojnost, která mi ještě zbyla.

„Tak to mě oškubej a strč do pece,“ řekne Briggs s jednou rukou na boku a druhou svírající jezdecký bičík. „Slečna Blythe Rowleyová, úplně dospělá. A ne tak docela nepříjemná na pohled.“

Mlasknu. „Výborně, tak tady vás máme. Už jsem se bála, že jste se v mé nepřítomnosti naučil chovat a získal na eleganci. Jsem ráda, že je na vás stále spoleh.“

Koutky úst mu škube samolibý úsměšek. „Já jsem jednoznačně stejný džentlmen jako vždycky – takový, jak mě vychovali. Naproti tomu z vás se vyklubalo příjemné překvapení. Nemáte na sobě téměř žádnou hlínu, pořídila jste si pěkné šaty a vlasy máte upravené do módního účesu. Vypadáte téměř jako dáma.“ Přeskočí ohradu, opíše kruh a stojí mi za zády. „Dokonce i mluvíte jako dáma. Ale skutečně to dělá z ženy dámu?“

Pozvednu obočí a z toho, jak mě pomalu studuje, se mi zapalují tváře. Bože, prosím, jen ať se nezačnu červenat. „Vy také připomínáte džentlmena, a kdybych se vaším zjevem nechala ošálit, snad byste mi tak i zněl.“

Briggs se zasměje.

„Neumíte však jezdit na koni a to je konečná, takže vás nyní opustím, pane Goswicku.“ Udělám hluboké, teatrální pukrle.

„Tak brzy, slečno Rowleyová? Sotva jsme se začali znovu seznamovat.“

„Mám napilno,“ odtuším, zastrčím si knihu do podpaží a naposledy si ukousnu z jablka. „Mám povinnosti na Wrexfordu.“

„Jak dlouho se zdržíte?“ zeptá se Briggs a náhle se zjeví přede mnou, kde pochoduje pozpátku, aby mi stačil a zároveň mi stál v cestě.

„Do konce týdne,“ odpovím.

„Ne do konce léta?“

„Jen to ne.“

„Nezníte mi dvakrát nadšeně.“

Zastavím se. „Nepředstírejte prosím, že znáte mé nejniternější myšlenky, pane Goswicku. Už je to nějakou dobu, co jsme se za ne zcela ideálních podmínek setkali, a přinejmenším jeden z nás od té doby dospěl.“

„Jako vždy máte jazyk ostrý jako břitva, slečno Rowleyová.“

Začnu sbíhat z kopce a v zorném poli se mi objeví hodiny zdobící oblouk Wrexford Parku. „Pletete si neurvalost se závazky. Jak jsem řekla, mám povinnosti na Wrexford Parku. Očividně tam plánují večeři.“

„Pro mě, jak jinak.“

„Tak se mi to jeví.“

„Takže to vy pro mě plánujete večeři? To je od vás nadmíru laskavé, slečno Rowleyová. Jsem poctěn.“

Zastavím se u živého plotu ze zimostrázů, který odděluje zahrady od luk, zavřu oči a uvolním ramena, ačkoli zuby mám stále zatnuté. „Pomáhám své sestřenici, která pro vás plánuje večeři.“

„Jako vždy se vyžíváte v záhadnosti.“

„V záhadnosti!“ křiknu a cítím, jak mi v hrudi bublá ten starý známý hněv. Není to ani pět minut, a Briggs Goswick už mě dokázal rozpálit doběla. „Jasněji vám to říct nedokážu, pane Goswicku. Stále dokola vám opakuji, že má sestřenka potřebuje, abych jí pomohla s přípravami na večeři. Takže pokud mne omluvíte.“ Ještě jednou udělám pukrle a nechám ho tam.

Ujdu několik kroků, aniž se ozve, a tak seznám, že jsem se ho konečně zbavila.

Na setkání s Briggsem Goswickem to vlastně nebylo tak hrozné. Choval se namyšleně, o tom není pochyb, ale zažila jsem s ním i horší chvíle.

Jenže vtom zavolá: „A bude se podávat vepřové?“

Pomalu se otočím a dívám se, jak stojí uprostřed cesty s jezdeckým bičíkem v jedné ruce a kloboukem v druhé. Je tak nesnesitelně pohledný, že vidím rudě. Vrhnu po něm ohryzek od jablka a ten přesně zasáhne svůj cíl, přímo mezi jeho očima.

„Au,“ hlesne Briggs a pomalu na mě zamžiká. „Výtečně. Tak jsme tam, kde jsme skončili.“

Kapitola třetí

Blythe

Procházím bludištěm živých plotů, odhodlaná nevyplýtvat na Briggse Goswicka už ani vteřinu svého drahocenného času. Ačkoli jsem snad byla trochu dětinská. Házet z rozčilení jablky, to je pod mou úroveň, a navíc je teď panu Goswickovi jasné, že mě dokáže snadno vyprovokovat.

A přesto je mi rokování mé rodiny o pudinku milejší než tohle.

Jenže když vstoupím dovnitř, v salonku už nikdo není. Přitisknu si Charlottinu knihu k hrudi a odeberu se do ticha své ložnice, kde se pozadu svalím na postel a hledím do stropu.

Naše řevnivost začala v dětství poměrně nevinně, řekla bych. Alespoň z mé strany.

Jednoho léta, když mi bylo deset a pobývala jsem zrovna na Wrexford Parku, uspořádali Goswickovi zahradní slavnost. Procházela jsem se tehdy s Amy a Augustem Goswickem pod zahradní klenbou porostlou květy, která byla obsypaná včelami.

Nedokážu si vybavit dobu ve svém životě, kdy mě včely neuchvacovaly. Právě jsem začala vyprávět, že včely jsou přitahovány určitými druhy květů, jako jsou třeba právě ty na klenbě, když se zničehonic objevil Briggs Goswick, protočil panenky a povýšeně prohlásil: „Ne, Blythe, to je hloupost.“ Prý že včely prostě mají rády květy, a to jakékoli – nezajímá je, o jaký druh se jedná. Snažila jsem se (i když nijak přehnaně) být milá, ale Briggs byl jako vždy protivný a řekl mi, že chodí do školy, takže toho samozřejmě ví víc než kterákoli dívka.

Přijala jsem to jako výzvu a při každé příležitosti jsem pak Briggse opravovala. Před jeho bratrem, před našimi rodinami, dokonce i před přáteli, kteří nás zrovna navštěvovali. Uznávám, že to bylo poněkud nedospělé, ale dotlačila mě k tomu má pýcha. Pýcha dívky.

A příležitostí k opravování se mi naskytla přehršel. S Amy jsme hojně pobývaly u Charlotte na Wrexfordu a Briggs Goswick se převelice často ošklivě a bláhově mýlil v nespočtu věcí.

Briggs přirozeně neměl v úmyslu nechat mě takto pokračovat a já jsem nejspíš při své chytrosti měla počítat s jeho odplatou. Ne ve formě ostrých slovních výpadů, na ty byl příliš zabedněný, ale ve formě naschválů.

A já se nebojím přiznat, že mám pro dobré žertíky slabost. Briggs začal žábami v piknikovém koši, čímž vyděsil spíš Charlotte než mě. Já se mu odvděčila tím, že jsem mu na prostěradlo rozprostřela hnijící listy zelí. A tak podobně. Šlo o nevinné šprýmy. Nabíraly však na síle. Jednou třeba vycvičil kočku, aby kňučela pokaždé, když jsem začala hrát na fortepiano a zpívat. Já jsem mu zase jakoby náhodou vylila do klína sklenici vody, takže když se u večeře postavil, vypadalo to, že se pomočil.

Vrcholu to dosáhlo o Vánocích, kdy mi bylo čerstvých čtrnáct. Toho roku jsme na Wrexfordu pobývali dva týdny, a když se Briggs vrátil z internátní školy, už jsem na něj měla nachystaný jakýsi žertík. Dnes už si ani nevzpomenu, o co šlo.

Vzpomínám si však, jak tehdy dveřmi vstoupil do černo-bíle obloženého velkého sálu Wrexford Parku. Vyšší a pěkně stavěný. Pohledný. Elegantní oblečení mu obepínalo široká ramena. V šestnácti letech už nebyl tím hošíkem, který se hloupě popichoval se sousedčinou sestřenicí. A já jsem si ve svých čtrnácti uvědomila, že o hraní takových her s Briggsem nemám nadále zájem. Nevěděla jsem tak docela, co od něj vlastně chci, ale každá duchapřítomná ostrá odpověď se mi náhle rozpadala v ústech. Vůbec bylo obtížné dát v jeho přítomnosti dohromady větu, a když přistoupil blíž, rozhořely se mi tváře. Stav to byl nadmíru nepříjemný.

Zastavil se u mě a Charlotte s rukama spojenýma za zády a tím svým obvyklým, samolibým úsměvem, od něhož jsem náhle nedokázala odtrhnout zrak. Čekala jsem, že něco přijde, cokoli, ale on řekl jen: „Slečno Rowleyová“, a elegantně se poklonil.

Slečno Rowleyová. Slečno Rowleyová. Formálně, příjmením, mě nikdy dřív neoslovoval a mě to zasáhlo jako nějaká nešťastná ztráta, kterou jsem nedokázala tak docela popsat.

Od té chvíle jsem svátky trávila tím, že jsem se všemožně snažila získat pozornost Briggse Goswicka, a měla jsem za to, že si vedu poměrně slušně. Když jsem při večeři seděla po jeho boku (samozřejmě zcela náhodou), usmál se na mě a nabídl mi z nejbližšího talíře se zeleninou. Zdvořile tleskal, když jsem společnost bavila hrou na fortepiano, a po obzvlášť strhujícím přednesu písně „God Rest Ye Merry, Gentlemen“ dokonce prohlásil, že jsem nejnadanější mladou dámou z okruhu jeho známých. Ve čtrnácti letech! Očividně jsem tedy pozoruhodnou dívkou a Briggs zajisté brzy požádá o to, aby si mě mohl začít ve vší vážnosti namlouvat.

Konečně nadešel čas každoroční vánoční oslavy na Mistlethrush Hall a já si pro tu příležitost nachystala své nejpěknější šaty z hezoučkého, měkkého růžového hedvábí a s mašlemi v loktech. Máti je pro mne sama ušila, a když jsem se spolu s Charlotte a Amy připravovala, roztočila jsem se, hledíc do zrcadla, v němž jsem zálibně pozorovala, jak se kolem mě látka vznáší.

Byl to večer, kdy získám srdce Briggse Goswicka. Tím jsem si byla jistá.

V kočáře cestou na Mistlethrush mě Charlotte uchopila za ruku a špitla: „Dnes večer ti to moc sluší, Blythe.“

„Myslíš?“ Sotva jsem se dokázala nadechnout a navzdory mrazivým teplotám a něžně padajícím vločkám mi ze všeho toho vzrušení bylo horko.

Před Mistlethrush Hall kočár zpomalil, a když se otevřely dveře, přivítal nás výborně naložený pan Frank Goswick. Briggsův otec byl vždy halasný a srdečný, pohledný muž vybraných způsobů, s nímž se člověk okamžitě cítil jako doma.

„Slečno Rowleyová,“ pravil, když mi pomáhal vystoupit z kočáru. „Dnes večer vypadáte naprosto nádherně, drahoušku.“

„Děkuji vám, pane Goswicku,“ řekla jsem a udělala pukrle.

Uvnitř Mistlethrush Hall to vypadalo jako v pohádce. Odkryté trámy v salonku byly ověšené zelenými girlandami se zářivě červenými bobulkami a v krbu praskal oheň. Lidé z celého Brumbury tu usrkávali červené víno a společně se smáli. Byl tu také Briggs, k mému překvapení však obklopený skupinkou chlapců svého věku.

Vypadal skutečně nádherně. Jakmile si mě našel pohledem, ucítila jsem chvění v podbřišku a ruce jsem si raději spojila před tělem, abych si s nimi nervózně nepohrávala.

„Dnes tu máme zvláštní společnost,“ ozval se pan Goswick za mými a Charlottinými zády. „Navštívilo nás několik hochů z Briggsovy školy.“

Nevadí, ujišťovala jsem se. Dnes večer nemůže mě a Briggse nic rozdělit. Jako bychom si byli předurčeni.

Večer začal lépe, než jsem si dokázala představit. Briggs mě sám vyhledal a představil svým přátelům. Trval na tom, že po večeři musím zahrát na fortepiano, a kdykoli zpozoroval, že mám prázdnou sklenku, zeptal se, zda mi může donést novou. Konečně jsem měla pocit, že si mě Briggs Goswick všímá. Že mu za to stojím. Uvědomil si nejen, že se mu vyrovnám, ale také, že si zasloužím jeho pozornost a obdiv.

Ke konci večera jsme se Charlotte seděly u krbu a probíraly něco jistě nadmíru důležitého, když vtom se objevil Briggs.

„Smím s vámi mluvit v soukromí, slečno Rowleyová?“ Jasné zelené oči se mu třpytily ve světle ohně. Je to tu.

„Zajisté. Omluv mne, Charlotte.“

Briggs mě odvedl ke dveřím a rozhlédl se kolem, jako by se chtěl ujistit, že nikdo nestojí v doslechu. „Odpusťte mi, pokud jsem příliš přímočarý, slečno Rowleyová…“

Narovnala jsem se a hruď se mi sevřela v očekávání.

„… ale právě jsem se dozvěděl, že fena jednoho z našich pachtýřů zrovna v horním patře jeho stodoly porodila štěňata.“

„Ach,“ vydechla jsem a s potěšením jsem sepjala ruce. Co může být lepší? Briggs Goswick se mi chystá vyznat ze své nehynoucí lásky… a ještě navíc štěňátka? Tomu se nic nevyrovná.

„Říkal jsem si, že byste se na ně se mnou možná chtěla jít podívat.“

Nadšeně jsem přikývla. „Chtěla.“

Briggs roztáhl rty do úlevného úsměvu. „Skvěle. Pojďme najít váš kabát.“

„Cože, hned?“ zeptala jsem se. Ohlédla jsem se přes rameno. Máti a papá rozmlouvali s panem Goswickem a Briggsovým strýcem Richardem. Strýček Henry spal u krbu a Charlotte s Amy mě pozorovaly vykulenýma, dychtivýma očima. Už jsem nemohla vycouvat. A kromě toho jsem si byla jistá, že se dokážu nepozorovaně vytratit s Briggsem, trochu si pohrát se štěňátky a potom, když budu mít opravdu štěstí, si užít ten nejromantičtější, zasněžený polibek.

Chladný venkovní vzduch mě překvapil, ale Briggs sevřel mou dlaň v té své a s lucernou v druhé ruce mě vedl přes louky za Mistlethrush Hall. V dálce stála velká kamenná stodola a my se zastavili u žebříku, který se opíral o vchod do seníku.

„Počkejte tady,“ řekl. „Nemůžete nahoru sama, ne beze mne. Vylezu tam první, protože fena už mě zná. Nechci, abychom ji vyplašili.“

„Zajisté,“ souhlasila jsem. „Bez vás nikdy.“ Jak byl ohleduplný a pozorný!

Briggs vyšplhal po žebříku a zmizel v seníku, zatímco já jsem čekala dole, kde jsem se v temné noci klepala zimou a zároveň se chvěla hřejivým očekáváním. Konečně vystrčil hlavu. „Pojďte!“ šeptl. „Jděte pomalu. Je tu pět štěňátek.“

Usmála jsem se, chytila se první příčky žebříku a následovala ho do seníku. Uvnitř byla až na skromné světlo z Briggsovy lucerny tma a já viděla, že se krčí za hromadou sena.

„Tady,“ ukázal a ohlédl se po mně. „Ale jděte pomalu. Nechceme ji vyděsit.“

Opatrně jsem udělala pár rozvážných kroků jeho směrem. „Spí?“ zeptala jsem se.

„Právě se probudili.“

Udělala jsem další krok.

„Počkejte, kde jste,“ nabádal mě Briggs. „Matka se zdá trochu rozrušená.“

„Dobře,“ odpověděla jsem a zastavila se na místě.

A vtom se podlaha bez varování propadla a já sletěla několik metrů a přistála v bahnitém, zahnojeném seně prasečího chlívku. S otevřenou pusou jsem zalapala po dechu, točila se mi hlava. Několik okamžiků mi trvalo, než mi došlo, co se to vlastně děje, a kdyby nebylo kvičení prasete, které jsem očividně probudila z blaženého spánku, možná by mi to trvalo ještě déle.

Nedokázala jsem nabrat dech. Byla jsem celá od hnoje. Mé nádherné růžové šaty byly zničené. Vzhlédla jsem k seníku, kde se zjevili všichni Briggsovi přátelé a nepříčetně se chechtali. Briggs se samozřejmě snažil zachovat si tvář, ale čím déle jsem tam seděla, tím větší mu to dělalo potíže.

V údech, které mi náhle připadaly slabé, mi mravenčilo, ale přesto jsem popadla hrst blátivého sena a mrštila ji po Briggsovi. To je však jen ještě víc rozesmálo.

„Ale copak, slečno Rowleyová?“ křikl na mě jeden z nich. „Došly vám snad duchaplné poznámky na Goswickovu adresu?“

Ze smíchu jeho přátel se staly už jen nekontrolovatelné skřeky.

Žádný nevěřícný údiv se nedostavil, na takové popírání nebyl čas. Všechno to bylo nad slunce jasné. Všechno, co jsem si myslela, všechno, v co jsem doufala, byla jen šaráda. Byla jsem pro něj a jeho přátele pouze směšným žertíkem. Hloupou holkou, která měla tu drzost, aby věřila, že je do ní Briggs Goswick zamilovaný. V koutcích očí mě štípaly slzy a s každým nádechem jsem musela potlačovat vzlyk.

Tiše jsem mašírovala zpět k Mistlethrush Hall a celá jsem se třásla vzteky. Málem jsem si ani nevšimla, že se Briggs vydal za mnou.

„Blythe, počkej!“ volal.

Zastavila jsem se uprostřed louky a se vztyčenou bradou se k němu obrátila. „Budete mě oslovovat slečno Rowleyová.“

Klopýtavě se zastavil, hruď se mu vzdouvala, jak se mě snažil dohonit. „Ano, slečno Rowleyová, samozřejmě.“

Celá od bláta a hnoje jsem vrazila do salonku na Mistlethrush Hall a pan Goswick přelétl pohledem ode mě k Briggsovi, který přešlapoval ve dveřích.

„Briggsi Goswicku!“ zahřímal jeho otec.

Briggs se nepokoušel nijak bránit, a ať už byl potrestán jakkoli, do konce svého pobytu na Wrexfordu jsem ho znovu neviděla.

Dala jsem si záležet, abych ho neviděla ani další čtyři roky. Zdá se, že můj hněv se za tu dobu jen upevnil, a tady to máme. Opět se rozčiluju nad pouhou jeho přítomností a zároveň si přeju, abych se mohla přitulit ke štěňátku.

Nebo klidně k praseti.

Kapitola čtvrtá

Briggs

Trestem za to, že jsem obelstil Blythe Rowleyovou a nechal ji propadnout do chlívku, mi bylo otcovo pohrdání. Může to znít jako maličkost, ale já otce zbožňoval, a když se na mě zlobil, nepřál jsem si nic jiného než to nějak odčinit. A ještě nikdy jsem ho nezažil rozzlobenějšího, než když se mnou mluvil o Blythe Rowleyové.

„Co sis jen myslel, Briggsi?“ ptal se mě.

Stál jsem v jeho pracovně, on seděl za stolem a v krbu za jeho zády praskal oheň, zatímco za oknem v zahradě slétaly k zemi poslední sněhové vločky z vánice včerejší noci.

„Přísahám, otče, že jsem nechtěl, aby se slečně Rowleyové cokoli z toho stalo. To Jack Stirling, celé to naplánoval, aniž jsem…“

Otec se opřel do židle a prsty zabubnoval na desku stolu. „Když jsi nechtěl, aby spadla do chlívku, tak co jsi měl v plánu?“

Když mi došlo, že mu musím vyjevit celou pravdu, a ani to mi nezaručí, že má zadnice unikne řádnému výprasku, shrbil jsem ramena.

„S přáteli jsme zaslechli, jak slečna Rowleyová říká slečně Barlowové, že doufá, že ji před návratem do školy políbím,“ mumlal jsem a v břiše se mi rozléval stud. „Ale otče, vždyť je jí teprve čtrnáct. Je to ještě holka. A tak… jsem ji chtěl nechat, ať si myslí, že ji chci políbit, ale až by se ke mně se zavřenýma očima naklonila, byl by tam místo mě pes.“

Otci se rozšířilo chřípí. „Chtěl jsi zneužít informaci o tom, že k tobě chová city, abys ji znemožnil? To mi tedy pověz, kdo z vás dvou je tady dítě, synu!“

Zkoušel jsem si to před sebou nějak ospravedlnit, ale nešlo to. Měl pravdu. Přesně to jsem byl.

Postavil se, naklonil se přes stůl a svraštil obočí ve směsici odporu a rozčarování, až jsem měl pocit, že jsem nějaký ošklivý skřet. „Stydím se za tebe, Briggsi, a jsem šokován, že tě tvá nenávist k té dívce dovedla až k takovému chování.“

„Ne,“ namítl jsem. „Není to tak, že bych slečnu Rowleyovou nenáviděl. Ne doopravdy. Žertíky, to bylo vždycky naše.“

Otec si povzdechl. „Briggsi, ona je dcerou džentlmena a já se domníval, že i z tebe takového vychovávám. Když si vážíš mladé dámy, to poslední, co bys měl udělat, je zradit její důvěru. Rozumíš mi?“

Přikývl jsem.

Otec se znovu posadil za stůl a mávnutím ruky mne propustil. „Jdi prosím do své ložnice, Briggsi, a přemýšlej nad svým chováním.“

S takříkajíc staženým ocasem jsem se vzdálil.

Otec mi časem odpustil.

Blythe Rowleyová ale podle všeho ne.

Avšak i přes tu ránu jablkem doprostřed obličeje to dnes odpoledne bylo příjemné vytržení z jinak protivného dne.

Bývaly doby, kdy bych setkání v lukách s Blythe Rowleyovou a s jedinou zbraní v podobě svého přirozeného šarmu nepřál ani největšímu nepříteli, ale osud si ze mě poslední dobou tropí blázny.

Kdybych se snad někdy opovážil představit si okamžik, kdy se s Blythe Rowleyovou opět shledám, asi by se v něm vyskytovala omluva. Doufám, že takovým džentlmenem jsem – na takového by byl můj otec hrdý. Ale jediný pohled na ni stačil, aby se veškerá má předsevzetí rozpadla. Dobírat si starou Blythe bylo snadné, protože se chovala povýšeně a byla strašlivě chytrá. Ale tahle Blythe? Tedy, stále se chová povýšeně a je strašlivě chytrá, ale teď je taky… krásná. Příliš krásná. Jako bych tuze dlouho zíral do slunce, bolestně krásná. A to jsou hned tři věci, z nichž jsem rozhozený. Sebevědomí, ostrovtip, a k tomu nepřekonatelná krása? Na takové spojení jsem nebyl připravený, a tak jsem udělal to, co by udělal každý, kdo má špetku sebeúcty. Začal jsem si ji dobírat.

Asi je lepší, když mě bude nenávidět, než aby si mě nevšímala.

Sáhnu do kapsy kabátu a zlehka se dotknu kapesníčku, který už tam leží téměř deset let. Navzdory naší dnešní výměně mi stále poskytuje útěchu.

Vedu svého koně Apolla směrem od Wrexford Parku, až se napojím na ušlapanou cesty mezi lukami, a nechávám se od něj tu a tam šťouchat čumákem do ramene. Stáhnu si kabát z těla, pověsím ho přes sedlo a bezduše pozoruju, jak se vynořují první střechy Mistlethrush Hall. Nemůžu se tomu dál vyhýbat. Myslím, že jsem se snažil dostatečně, vzhledem ke skutečnosti, že jsem se z Londýna vrátil už včera večer, aniž se o tom matka s bratrem dozvěděli.

Teprve když na mě Westley narazil, jak prodlévám ve vesnici v Brumbury, ucítil jsem na bedrech tíhu povinností své cesty. Nebyl jsem doma půl roku, od doby, co jsme pohřbili otce. Mezitím jsem se zdržoval u strýce v Londýně, kde jsem se pokoušel urovnat otcovy finanční záležitosti.

Ačkoli to je vlastně lež. Urovnat otcovy finance bylo poměrně snadné, neboť téměř žádné nezbyly. Čas jsem trávil především tím, že jsem zjišťoval, kam zmizely veškeré úspory mé rodiny a proč mi jakožto dědici Mistlethrush Hall zbylo pouhých čtyři sta padesát dva liber a jeden šilink. Jak se ukázalo, odpovědí byly hazardní hry – a otcova milenka.

Tato dvě odhalení se nedokážu přimět sdílet s rodinou. Snad jsem doufal, že čím déle budu pryč, tím snazší pro mne časem bude říct jim, jak se věci mají, ale chyba lávky. Stojím před Mistlethrush Hall, domovem Goswicků už od roku 1584, a hledám slova, kterými bych svým blízkým vysvětlil, proč bude třeba panství prodat, aniž bych jim přitom musel odhalit otcovu dvojí tvář.

To totiž nedokážu. Snesl bych cokoli, jen ne tohle.

Náš advokát mě zpravil, že máme dost peněz do podzimu, pak budeme muset zvážit prodej panství. Když ne kvůli svým financím, tak kvůli mnoha pachtýřům, kteří jsou odkázáni na pozemky, aby mohli nakrmit své rodiny. Pokud se mi do té doby podaří zajistit udržení Mistlethrush Hall v rukách Goswickova rodu, nebudu se muset zabývat prodejem. Měl bych tedy co nejrychleji začít uvažovat chytře.

Jeden z podkoních mi z ruky vezme Apollovy otěže a já si promnu místo mezi očima, jako by mě tam Blythe trefila jablkem právě teď.

„Briggsi!“ zaletí ke mně matčin hlas. Objeví se ve dveřích východního salonku, a jak chvátá zahradou, zvedá za sebou vůni zimolezu a hyacintovců. Než vůbec stačím něco říct, obtočí mi paže kolem krku a donekonečna mě líbá na tváře. „Jen se podívejme! Je z tebe dospělý fešák. Můj sladký chlapče.“

V hrudi mi opět vzkypí vina. Jedna moje část, ta, která bude navždy jejím sladkým chlapcem, jí chce všechno povědět. Svěřit se jí a nechat se od ní utěšit, že všechno dobře dopadne. Jenže já už tím chlapcem nejsem. Nemůžu jím být. Teď jsem pánem na Mistlethrush Hall a má rodina na mě spoléhá. „Dobrý den, matko.“ Sevřu ji v náručí a doufám, že se mi podařilo skrýt těžkost v hlase navzdory tomu, že máti dokáže odhalit i nejmenší změnu tónu.

Zavěsí se za mě a vede mě do domu. „Čekala jsem, že přijedeš těsně za Westleym, ale když se včera odpoledne vrátil, sdělil mi, že tě zdrželo bolavé kopyto tvého koně.“

Díkybohu za Westleyho a jeho obratné lži. Není mým nejlepším přítelem už od školy pro nic za nic.

„A víš ty vůbec, že s sebou přivezl svou nevlastní sestru?“ pokračuje matka. Vede nás po chodníčku ke vchodu do salonku. „Slečnu Sabrinu Dixonovou. Znáš ji?“

„Neznám,“ odpovím.

Matka ke mně nakloní hlavu a špitne: „Je velmi krásná, ale poměrně odměřená.“

Matka miluje klepy a domnívá se, že vládne nepřekonatelnými dohazovačskými schopnostmi. Je tedy zcela přirozené, že své nadání uplatňuje i na mě, ale námluvy jsou teď to poslední, co by má mysl byla schopna pojmout.

Otevřu dveře, nechám matku vejít jako první a naskytne se mi pohled na mého mladšího bratra Augusta, který sedí u okna s nosem zabořeným v knize, na Westleyho stojícího u své nevlastní sestry se šálkem čaje na půl cesty k ústům a na dámu usazenou na pohovce, která musí být slečna Sabrina Dixonová.

Skutečně je hezká. Dokonale oblečená a s dlouhými vlasy barvy slámy svázanými do elegantního účesu mě zdraví velkýma modrýma očima.

„Ach, tady jsi, Briggsi. Doufám, že se tvému koni vede lépe,“ pronese Westley místo pozdravu.

„Ano, děkuju. Zotavuje se každým dnem.“

Slečna Dixonová vstane z pohovky a udělá menší pukrle.

Westley si odkašle. „Dovol mi představit ti svou nevlastní sestru, slečnu Sabrinu Dixonovou.“

Ukloním se před ní. „Slečno Dixonová, těší mě.“

Po rtech se jí mihne letmý úsměv, ale pak se opět posadí a úhledně si složí ruce do klína, aniž ztratí jediné slovíčko.

Dáma, která nemá co říct? Po dnešním odpoledni je to sice osvěžující, ale můj styl to není.

„Tak tedy,“ pokračuju dál, „Auguste,“ obrátím se k bratrovi.

Krčí se v křesle, ale očima rychle kmitne mým směrem. „Briggsi.“

A víc po něm během četby nemůžu chtít.

Westley za pohovkou ukazuje na stolek s čajem a občerstvením a já se tam k němu beze slova přidám. Jako by majitelem Mistlethrush Hall byl on a já nebyl víc než jeho host. Nejspíš bych se s tím pocitem měl lépe seznámit, vzhledem ke své nově zděděné situaci finančního nedostatku.

„Je všechno v pořádku?“ ptá se a podává mi hrnek s podšálkem.

Pozvednu nápoj k ústům a nechám myšlenky utéct do luk, kde ležím na zádech, zatímco se se mnou po pádu z koně točí  svět, jen abych otevřel oči a uviděl, jak se nade mnou tyčí Blythe Rowleyová. Je hloupé nechat se tak unést bezpochyby hezkou tvářičkou – tedy pokud se na mě zrovna nekaboní –, když bych se měl zaobírat tolika jinými věcmi.

Místo odpovědi stočím hovor jinam. „Tvá nevlastní sestra je trochu…“

„Odměřená?“ navrhne Westley.

„Nezdá se zrovna nadšená tím, že je zde. Proč s tebou přijela?“

„Prý potřebovala změnu prostředí, opustit na chvíli Brompton Place. Říkala, že můj otec a její matka jsou příliš pohroužení do novomanželské blaženosti, než aby ztráceli čas s ní.“

„Zrovna dvakrát romantická duše to není, co?“

Westley se pobaveně uchechtne a pozoruje Sabrinu, které má matka právě vypravuje o kloboučnictví ve vsi. „To tedy není. Už několikrát mi řekla, že není typ na vdávání a že je jí jedno, jestli zůstane nadosmrti starou pannou.“

Usrknu čaje. Proti tomu nic nemám.

„Prý že její věno ve výši padesáti tisíc liber nebude patřit nikomu jinému než jí samotné.“

Řinčivě vrazím hrnek zpátky na podšálek, protože se sípavě dusím čajem. Westley mě plácá do zad, čímž to celé jen zhorší a přitáhne ke mně pozornost mé matky, Augusta i Sabriny. Musím jim dát na srozuměnou, že jsem v pořádku, ačkoli mi slzí oči a v plicích mě pálí.

„Dobré?“ zeptá se Westley, když se všichni vrátí k tomu, co dělali předtím.

„Říkal jsi p-padesát tisíc?“ vysoukám ze sebe.

„Říkal.“

„Westley, to je hodně peněz na takovou nemluvnou holku.“

„Bezpochyby by si mohla mezi ženichy vybírat, kdyby se jí zachtělo.“ Westley ztiší hlas. „Mohla by si vybrat tebe.“

Položím šálek zpět do talířku. „Prosím?“

Westley se natočí zády ke zbytku společnosti tak, abych ho slyšel jen já. „Mohla by si vybrat tebe. Právě ses mi svěřil s tím, do jak špatné finanční situace ses dostal, a Sabrina by mohla všechno vyřešit.“

Zahledím se přes Westleyho rameno na tu myš, co sedí na pohovce. Zírá do dálky, bůhví na co, jako by v místnosti nikdo jiný nebyl. Je jako takový malý bohatý duch.

„Mohlo by to vyjít,“ naléhá Westley. „Pokud tedy nerozházíš i všechny její peníze.“

Ušklíbnu se na něj, ale nebráním se. Nedokázal jsem Westleymu přiznat, že tím marnotratníkem byl můj otec, a ne já, takže teď se musím smířit s jeho pohledem plným naprostého opovržení, kdykoli na to přijde řeč.

„Mě,“ hlesnu.

„Tebe,“ přitaká Westley.

Mohla by si mě vybrat a já bych si mohl vybrat ji a vyřešily by se tím všechny finanční strasti, do nichž otec naši rodinu uvrhl. Nemuseli bychom na konci léta prodat Mistlethrush Hall a nechat pachtýře na holičkách. Nemusel bych odsud své milované vystěhovat. Matka s bratrem by se nikdy nemuseli dozvědět o ženě, kterou si otec vydržoval v Londýně. A já bych pak snad mohl zapomenout, že muž, jenž mě vychoval, ten, jehož příklad jsem se ze všech sil snažil následovat a jenž mě neustále učil, co je dobré a co špatné, mě ve všech směrech zklamal a pak nás všechny opustil.

Nesedí mi to, jenže tady nejde o mě. Přistoupím blíž k pohovce. Přinejmenším s ní můžu zaplést hovor. Menší konverzace by přišla vhod, pokud zvažuju, že se po zbytek života uvážu k cizímu člověku.

Po očku se dívám na úzkou mezeru mezi slečnou Dixonovou a souborem polštářků, do níž bych se snad zvládl nasoukat. Téměř jako by mi četla myšlenky, pozvedne pohled k tomu mému, a pokud jí mé obočí naznačuje otázku, její tělo odpovídá tím, že zabere i nepatrný zbytek místa na pohovce.

Vynikající začátek.

„Víš, kdo je na návštěvě u pana Barlowa, Briggsi?“ ozve se matčin hlas.

Dobrý bože, matko, ano, vím, kdo je na návštěvě u Barlowových, a je to shodou okolností ta poslední dáma na zemi, o které bych se chtěl bavit, když mi v mém vlastním salonku sedí na padesáti tisících librách docela jiná dáma.

„Slečna Blythe Rowleyová!“ pokračuje nerušeně. „Podle všeho už je to přes rok, co Rowleyovi naposledy přijeli na Wrexford Park. Sir Anthony a lady Rowleyová mají poslední dobou nejspíš plné ruce práce s Awendown House, ale já jsem ráda, že se přesto ukázali. To tedy asi znamená, že Blythe bude na té večeři pro tebe. Musíte se seznámit, slečno Dixonová.“

Sabrina se usměje a zlehka pokývne. Ale nic neřekne. Zase.

„Briggsi, pamatuješ si, jak jste se se slečnou Rowleyovou jako děti navzájem trýznili?“

Zhluboka se nadechnu. „Matko, nemyslím, že…“

„Ach, přímo jste se nesnášeli. Neustále jste si prováděli naschvály a různé žertíky, kterými byste toho druhého naštvali. Ale já s ní nedávno mluvila po mši a vyrostla do krásy. Nemyslíš, Auguste?“

August otočí stránku. „Jde to.“

Matka se zaboří hlouběji do křesílka, usrkne čaje a prohlásí: „V neděli se zdálo, že ti učarovala.“

Nato August prudce zaklapne knihu. „Neučarovala mi, matko. Probírali jsme obchodní záležitosti.“

„Obchodní?“ zeptám se.

„Slečna Rowleyová je dle všeho velká odbornice na medonosné včely,“ vysvětluje August. „Sjednal jsem s ní, že její podnik postaví tady na Mistlethrush Hall včelín.“

Z jeho slov se mi udělá mdlo, jelikož mi před očima vyplavou účetní knihy, a nehledě na to, jak je teď sezení po jejím boku obtížné, sesunu se na pohovku vedle Sabriny Dixonové, která nadskočí a těsně se přimkne k opěrce na své straně.

„Cože jsi?“ chci vědět.

August to zmateně zopakuje. „Požádal jsem slečnu Rowleyovou, aby tady na Mistlethrush Hall vybudovala včelín. Má velké znalosti a její ceny jsou nadmíru rozumné.“

„Pokud si účtuje víc než nic, tak to rozumné není.“

August svraští obočí a zakaboní se.

„Co to do tebe vjelo, Briggsi?“ diví se matka.

„Nic,“ ujistím ji. „Nic. Jen bych si přál, aby můj mladší bratr nedomlouval zakázky pro dům, který mu nepatří. Ani se se mnou neporadil.“

„Nevěděl jsem, že se tě musím doprošovat kvůli každému drobnému výdaji,“ namítne August.

Vymrštím se z pohovky. „To tedy musíš! Pokud jsi zapomněl, otec zemřel. Což znamená, že pánem na Mistlethrush Hall jsem teď já a všechno padá na mě. Jestli chceš to břímě nést sám, rád ti ho přenechám.“

August s rozrušeně se dmoucí hrudí chňapne po knize a beze slova odejde ze salonku.

Matka odloží šálek do talířku na stolku po svém boku, vstane a pokyne slečně Dixonové, aby učinila totéž. „Co kdybych vám ukázala zahrady, drahá? Dáme panu Goswickovi chvilku, aby se zklidnil.“

„To by bylo hezké,“ odpoví Sabrina.

Stisknu si kořen nosu mezi palcem a ukazováčkem, zatímco dámy nás s Westleym nechávají o samotě.

„Dobrá,“ ozve se Westley. „Vidím, že to pod povrchem vře jakýmisi problémy. Můžeš je se mnou probrat, anebo si je nechat pro sebe.“

Praštím sebou zpět na pohovku. „Nechám si je pro sebe.“

Nejlepší bude udržet si na své straně alespoň jednoho člena z okruhu svých známých, tedy přinejmenším dokud si neutříbím myšlenky.

Pokud si je vůbec kdy utříbím.

Kapitola pátá

Blythe

Charlotte už asi ve dvě odpoledne navrhla, abychom šly dovnitř a připravily se na večeři pro Briggse Goswicka. Což bylo skutečně směšné. Stačí, že mi zkazí celý večer. A teď si kvůli němu navíc musím zkrátit odpoledne překrásně zalité letním sluncem, jen abych se nachystala na jeho příchod? Je posledním člověkem na světě, který ve mně vzbuzuje pocit povinnosti se pro něj vyšňořit. Jednou už jsem to udělala a vím, že je to jen ztráta času.

A tak jsem svou sestřenici do domu nenásledovala. Počkala jsem až do čtyř.

Což byla jednoznačně chyba, pokud lze dát na názor komorné Abigail. Ta přede mnou stojí v uvadajícím večerním světle a nesouhlasně mlaská jazykem při pohledu na stav mých vlasů, jež se snaží vměstnat do přijatelného účesu.

„Podle mě to vypadá dobře, jak to je,“ špitnu.

Neodpoví, což značí, že se mnou sice nesouhlasí, ale ví, že jí nepřísluší dohadovat se s neteří svého zaměstnavatele.

Ve dveřích se objeví matka v modré róbě, s hustými, šedivějícími blonďatými vlasy staženými z obličeje a s dlouhou loknou přehozenou přes rameno – což je přesně ten účes, kterého se Abigail snaží dosáhnout u mě. „Ještě nejsi hotová, Blythe?“ zeptá se mírně.

„Téměř,“ odpovím. „Abigail dělá, co může.“

„No jo, slečno, dělám, co můžu, ale to jsem myslela, že budu mít víc času!“ Nervózně obchází kolem židle, na níž sedím, zkoumá v zrcadle svou práci a pak poodstoupí, aby lépe viděla.

„Ach, Abigail,“ řekne matka, stoupne si po jejím boku a vezme jí z ruky kartáč. „Ukažte, zkusím to. Mám s těmi vlasy léta zkušeností.“

Abigail s úlevou předá svůj mučicí nástroj matce, s níž zůstaneme náhle samy v tichu pokoje, narušovaném jen metodickým taháním kartáče a tlumeným smíchem sloužících, kteří hned za mým oknem zapalují pochodně kolem příjezdové cesty k uvítání hostů dnešního večera.

„Jste mnohem něžnější, než byla Abigail,“ poznamenám.

„Vím totiž, že tvé vlasy nejlépe přiměju, aby dělaly, co chci, když jim budu domlouvat, ne když je budu nutit.“ Usměje se. „To samé platí pro dívku, které patří.“

Zhluboka nasaju vzduch, zatímco máti mi začíná upravovat lokny pomocí spon.

„Co se děje?“ zeptá se.

Pokrčím rameny. „Netěším se na dnešní večer.“

Máti mlčí a opět se soustředí na rozčesávání, rozděluje vlasy na části a upevňuje je sponami.

„Kéž bych tam nemusela jít. Jako bych musela předstírat, že jsem někým, kým nejsem, jen abych zapadla. Wrexford Park je úplně jiný než Awendown House.“

Můj domov, Awendown, je starobylé místo. To bude Wrexford Park asi taky. Rozdíl však spočívá v tom, že strýc Henry měl vždy dostatek peněz, aby na Wrexford Parku budoval přístavby dle libosti. Aby opravil cokoli, co se poničilo. Aby Wrexford Park udržoval. Awendown vypadá víceméně tak jako vždycky, a já to tam právě proto miluju, navzdory prosakující střeše, sešlapaným kobercům a netěsnícím oknům.

Máti přikývne a konečně promluví. „Já na Wrexfordu vyrostla,“ řekne zamyšleně a ještě jednou mi kartáčem pročísne vlasy. „Zbožňovala jsem všechny ty oslavy, večeře a plesy, všechny své luxusní šaty a výlety do Londýna. Zbožňovala jsem je tolik, že jsem si nedokázala ani představit život někde jinde.“ Odloží kartáč na toaletní stolek. „Tedy dokud jsem si nevzala tvého otce a nepřestěhovala se na Awendown House. Teď mé srdce patří tam.“

„Přesně tak!“ zvolám a otočím se. „To moje taky.“

„Myslím, že nerozumíš, co se ti pokouším sdělit, dítě.“ Klekne si vedle mě. „Život na Wrexfordu byl to jediné, co jsem znala, a myšlenka na cokoli neznámého mě děsila. Děsí to všechny. Ale nikdy nevyrosteme a nedosáhneme velkých věcí, pokud budeme zůstávat ve svých pohodlných norách, Blythe.“

Chápu, jak to myslí, ale možná by změnila názor, kdyby věděla, co všechno plánuju se svým podnikem na výstavbu včelínů. A že mě pan August Goswick už požádal, abych zbudovala včelín na Mistlethrush Hall, jednom z nejstarších panství v celém hrabství.

„A kromě toho,“ pokračuje máti, znovu se postaví, dojde až k mé posteli a posadí se na ni. „Kdy jsi naposledy tančila? Jsi příliš hezká, než abys to promarnila sezením doma na Awendown.“

Ani se nesnažím matce namítnout, že můj vzhled nemá s tím, co si pro sebe přeju do budoucna, vůbec nic společného. Je mi jasné, že ona si pro mě dokáže představit jen jedinou budoucnost: tu, v níž jsem ukázněnou vdanou dámou, která vysedává doma a látá manželovy ponožky, zatímco čeká, až se pán domu vrátí z čehokoli, čím se zrovna zabývá.

„Já nechci tančit,“ řeknu a natočím se k ní na židli. Ztiším hlas a pohlédnu ke dveřím, abych se ujistila, že se sestřenka nepotlouká po chodbách. „Nechci být vyšňořenou pávicí jako Charlotte, nechci se zajímat jen o módu a o to, jak si zajistit zámožného ženicha. Mám ráda, když jsem užitečná. Když jsem potřebná.“

„Ty jsi užitečná i potřebná.“ Máti na okamžik zavře oči. „Ale s tvým otcem jsme probírali tvé plány po zbytek léta a domníváme se, že bude nejlepší, když zůstaneš tady na Wrexford Parku se Charlotte a strýcem Henrym.“

Můj jazyk se nedokáže pohnout a já se otočím na židli a vzdorně na matku zírám, téměř jako bych ji vyzývala, ať to zopakuje.

A tak to udělá. „Můžeš tu strávit další měsíc či tak.“

„Máti, to musí být žert,“ začnu a srdce mi ze vší té nespravedlnosti divoce buší. „Jaký má smysl tu zůstávat? A co mé včely? Jak se o ně budu moct postarat, když zůstanu tady v té zlaté kleci, kde se budu producírovat jako, jako…“

„To přirovnání k pávici už jsi použila.“

„Já vím!“ Můj hlas zní pronikavě.

Máti vstane a položí mi ruce na ramena. „To tvé včelařství je pěkná kratochvíle, Blythe, ale přece kvůli němu nemůžeš zůstat na Awendown.“ Z nějakého důvodu odvrátí zrak a nedokáže se mi v zrcadle podívat do očí.

„Co?“ chci vědět.

„S otcem dokonce zvažujeme, že tvé úly strhneme, Blythe. Příliš tě rozptylují, uzurpují si příliš velkou část tvojí pozornosti.“

Nevěřícně na ni zírám. „Jaká příležitost?“

„Než co?“ naléhám na ni.

„Nezačínej s tím, Blythe.“

• • •