Přeložila Šárka Kadlecová

THE FIANCÉ DILEMMA

Copyright © 2024 by Elena Armas

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved.

Translation copyright © 2025 by Šárka Kadlecová

ISBN 978-80-249-5754-8

Moje čtenářky (no ano, i ty, čau, kotě),

vaše očekávání nejsou nemožně vysoká.

Nenechte si od nikoho namluvit,
že žádáte moc.

PROLOG

O něco víc než před rokem…

Josie

Když zvednete jednoho dne telefon a úplně cizí člověk do něj ohlásí já jsem tvůj otec, tušíte, že se váš život změní.

Vždyť se podívejte na takového Luka Skywalkera. Jemu tahle čtyři slova obrátila svět vzhůru nohama. A i když jsem nebyla žádný bojovník za spravedlnost balancující na hraně mezi dobrem a zlem a muž v telefonu nebyl vesmírný zloduch, který by funěl v masce, stejně mě to vyvedlo z míry.

Během jediného telefonátu jsem přešla ze situace, kdy jsem o jednom ze svých rodičů vůbec nic nevěděla – jen že se jmenuje Andy –, k tomu, že patřím do života muže, který se s mou matkou před devětadvaceti lety jednou vyspal. A tím vyspáním mám samozřejmě na mysli, že si užil, a tím to pro něj skončilo. Což je úplně v pohodě. Máma o té avantýře ani o muži, s kterým ji měla, nikdy moc nemluvila, ale řekla mi toho dost, abych vůči němu nebo způsobu svého početí nechovala zášť. To neznamenalo, že na něj přinejmenším část mého já nebyla nikdy zvědavá. Byla. Ale po většinu času jsem se spokojila s tím, co jsem věděla. Co na tom sešlo, že jsem žila jen s mámou? Že naše rodina vypadala jinak než rodiny ostatních dětí? Že jsem ve škole musela vyplnit jednu stranu svého rodokmenu sbírkou zvířecích samolepek, pročež mi spolužáci celou pátou třídu přezdívali medúza? Medúzy jsou úchvatní tvorové, hrozně se podceňují, a mně to nevadilo. Být vychovávaná jediným rodičem přece není nic vzácného ani zvláštního. Jak máma vždycky říkala, normální je to, co uděláš s kartami, které ti rozdá osud.

Ukázalo se, že má v rukávu schovaných pár žolíků.

Protože po skoro třech desetiletích hrobového ticha mi otec zavolal. Měl nějaké jméno (trval na tom, že Andrew, nikoli Andy), příjmení (Underwood), poštovní směrovací číslo (do Miami) a zřejmě si umínil, že mě začlení do své rodiny. Do svého světa. Do společenských vrstev, o jakých bych si nikdy nemyslela, že do nich budu patřit.

Navíc jsem měla sestru. Sestru. A Andrew Underwood? Ten byl velké zvíře.

A to se nebavíme o někom, kdo je prostě zazobaný. Mluvíme tu o obchodním magnátovi, korporaci v hodnotě mnoha milionů dolarů, jménu, které se objevuje v novinových titulcích, osobním řidiči a nejspíš i helikoptéře. Vždyť pro boha živého vlastnil MLS fotbalový klub. Andrew Underwood nebyl jen zazobaný. Byl za vodou. Což jsem věděla nejen proto, že to na mě vychrlil místo úvodu, ale i proto, že jsem o něm slyšela už před tím telefonátem. Jako všichni v Zeleném Dubu i našem okrese a poslední dobou prakticky celá země.

Proto jsem se smála. Po dlouhatánské chvíli ticha jsem se rozesmála. Bylo to vlastně buď tohle, nebo zavěsit. Protože copak ten člověk vážně sděloval mně – Josie Mooreové, starostce vlastního rodného města, hrdé majitelce kavárny, sběratelce všeho, co se třpytí, a nadšené opravářce rozbité keramiky –, že ten, jehož místo na rodokmenu jsem vyplnila rejnokem, je Andrew Underwood? A nejen to, ale že jsem se zároveň stala součástí složitého světa bohatých, který je jako vystřižený z dramatu HBO o rodinném dědictví? Něco takového nebylo pro mě. Já byla holka z vesnice. A byla jsem na to hrdá. I když jo, byla jsem krátce zasnoubená s jedním politikem a technicky vzato jsem se málem stala manželkou vrcholového sportovce, ale z obojího nakonec sešlo. Blíž jsem se k tomuhle světu nikdy nedostala. Nemohla jsem být součástí něčího odkazu. Proto ten smích.

Já nežertuju, Josephine, opáčil Andrew stejným odměřeným tónem, jakým mi předtím sdělil tu novinu. Jenže mě to neodradilo a hihňala jsem se dál. Nato vytáhl mámu. Nepamatuju si, co přesně říkal, jen to Eloise a upřímnou soustrast či něco podobného.

Později jsem si uvědomila, že jsem v tu chvíli přestala poslouchat. Mluvilo se o nějakém telefonátu, který dohodne něčí asistent, pak něco o tom, že by byl Andrew moc rád, kdybych se o našem rozhovoru nešířila. A taky o tisku. Ale po zbytek toho telefonátu se čas nějak zpomalil a já byla jako v mátohách, jen jsem otupěle pokyvovala hlavou a vydávala ze sebe jednoslabičné zvuky, když linka oněměla.

V noci jsem pak nezamhouřila oka. Rozhodilo mě to. Natolik, že jsem si nechala – šetrně – vyklouznout z prstů jednu vázu, abych mohla trávit hodiny tím, že ji budu slepovat… a nebudu na nic myslet. Nebo abych měla záminku k lepení. Ani jsem nevěděla. Vždycky jsem se pokládala za člověka, který má rád změny. Většinou k nim prostě dochází, ale našlo se pár případů, kdy jsem změnu vyhledávala sama. Vítám výzvy. Každá změna nějaké přináší a vám nezbývá než se s nimi vypořádat. Na nějakou dobu všechno ostatní bledne a veškerou energii vynakládáte na to jediné. Vydat ze sebe to nejlepší a zvládnout je.

Podle mého názoru je změna kořením života. Udržuje vás ve střehu.

Jenže když jsem teď byla postavená před tuhle situaci, novou cestu, po níž se mám vydat, další karty, které pro mě osud schovával, poprvé v životě jsem z toho nebyla nadšená. Děsilo mě to.

Když jsem přišla o mámu, ztratila jsem zároveň poslední naději, že se někdy dozvím, kdo je ten Andy. Že najdu chybějící kousky skládačky, které ze mě dělají toho, kým v současnosti jsem. Nebo že budu mít aspoň možnost se rozhodnout, jestli po tom chci pátrat.

Teď už jsem neměla na vybranou. Andrew jednoduše rozrazil dveře od mého obyčejného života a vpadl do něj.

Hlavou mi vířil ten milion otázek, které jsem předtím neměla komu položit. Najednou jsem si připadala úplně jiná.

Normální je to, co uděláš s kartami, které ti rozdá osud.

Tehdy jsem si asi uvědomila, že přichází ta změna.

KAPITOLA PRVNÍ

Současnost

Strčila jsem ruku do sklenice s džemem.

„No tak, no tak, no tak,“ mumlala jsem a sledovala, jak džem přetéká, když bořím ruku hlouběji, a na kůži mi až po zápěstí ulpívá jahodově červená břečka. „Tohle mi nedělej. Prosím. Povol. Hezky hladce.“

„Čoší?“ ozvalo se z obývacího pokoje hlasem dědy Moea.

Ztuhla jsem a okamžitě přestala vrtět prsty. Do háje. Jestli děda uvidí, co se mi zaseklo na prstě, budu to mít už napořád na talíři. Nehledě k tomu, že zjistí, jak jsem vyplýtvala všechen džem, ačkoli jsem slíbila, že mu upeču cheesecake, a bude –

„Čoší,“ zaznělo znovu.

„Ano?“

„Na žachadě je nějaká paní.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Cože?“ zeptala jsem se, přestože jsem pochytila většinu z toho, co říkal. Dědovu řeč bez zubů jsem si už osvojila.

„Že je na zahradě nějaká paní,“ zopakoval zřetelněji, což znamenalo, že si konečně nasadil umělý chrup.

Vzdychla jsem a sklopila zrak k té věci, kterou jsem se marně pokoušela dostat z prstu. Měla jsem použít máslo. Nebo olej. Potřebovala jsem odvést dědovu pozornost od kuchyně. „Jak víš, že to není jen nějaký kolemjdoucí?“

„Vychází po schodech na terasu. Nelíbí se mi.“

Ach jo. Fakt k nám někdo jde? „Co jsem ti říkala o tom šmírování?“ pokárala jsem ho. Vyndala jsem ruku ze sklenice a tou druhou se snažila si stáhnout tu věc z prstu. „Uvidí tě, jak ji sleduješ jako nějaký,“ zaškubala jsem větší silou, „podivín v kšandách.“ Předmět se nehnul ani o píď. Zkusila jsem to znovu. „Já vím, že si myslíš, že musíš držet hlídku či co, jenže –“

Prsty mi vyklouzly, ruce se rozlétly a loktem jsem vrazila do sklenice. Spadla na podlahu, hlasitě křachla a vyšplíchla z ní jahodová červeň.

„Jenže co?“ zeptal se děda Moe. „A co bylo tohle?“

V duchu jsem zaklela nad tím naprosto příšerným svinčíkem, který jsem nadělala na pultě, na podlaze a pochopitelně i na sobě. Ruce, šaty i bosé nohy jsem měla od džemu, a navíc jsem stála uprostřed skleněných střepů. „Jen jsem něco upustila. Všechno mám pod kontrolou.“

U dveří zazvonil zvonek.

Úplně všechno asi ne. „Dědo Moe?“

Uslyšela jsem zavrzat křeslo, jak si sedal.

„Moe Poe?“ zavolala jsem svým nejsladším hlasem a chystala se utřít si ruce… Kam jsem dala ty kuchyňské utěrky? Utřela jsem si je do šatů. „Byl bys tak hodný a otevřel?“

„Nepřišla za mnou,“ odpověděl. „Nemám rád cizí lidi. A nelíbí se mi, jak vypadá. Navíc,“ dodal po chvilce, „jsem starý.“

„Stáří není výmluva na všechno, jasné?“ Sebrala jsem několik střepů, přešla opatrně ke dřezu a vložila je do něj. „Nemůžeš se na něj vymlouvat, abys dostal poslední čokoládový muffin, pokud odmítáš otevřít dveře.“

Zatímco se z obývacího pokoje linula řada mumlaných nadávek, sbírala jsem další kusy skla a čekala na znamení, že se děda zvedá. Žádného jsem se nedočkala, což mě přivádělo na pokraj… nepříčetnosti.

„Moe Poe, hodláš –“ Znovu se rozezněl zvonek a polekal mě. Zašklebila jsem se, protože jsem uprostřed dlaně ucítila prudkou bolest. „Do háje,“ vyjekla jsem. „Pitomé, hloupé sklo a pitomý, hloupý –“

Zvonění se ozvalo potřetí. Pak počtvrté. A popáté.

Zavřela jsem oči a frustrovaně zafuněla. „Maurici Antonne Browne,“ procedila jsem skrze zuby. „Jestli nepohneš tím svým zatraceným, líným zadkem a nepůjdeš ke dveřím, přísahám, že ti –“

„No dobrá, dobrá,“ zabručel. Zaskřípalo křeslo. Následovaly loudavé, těžké kroky. Pak otvírání předních dveří a slova: „Čo ši pšejete?“

Ten bídák. Občas jsem kvůli němu měla chuť ječet.

Ženský hlas na to opáčil: „Promiňte?“

„Čo ši pšejete?“ zopakoval ten nesnesitelný chlap. Část mého já se zdráhala uvěřit, že si opět vyndal zuby, ale proč mě to vůbec překvapovalo? Děda Moe byl známý mrzout a od té doby, co prodělal lehkou mrtvici a já mu sbalila věci a nastěhovala si ho k sobě, byl ještě nevrlejší než obvykle, ačkoli se zatím skoro úplně zotavil.

„Já…“ začala ta žena. „Hledám Josephine Mooreovou. Jsem si jistá, že je tahle adresa správná. Každý, s kým jsem ve městě mluvila, mi to potvrdil.“

„No a?“ měl tu drzost děda odvětit.

Na okamžik se rozhostilo ticho, načež ta žena prohlásila: „No a nikdy se nemýlím. Navíc bych nerada marnila zbytečně čas, takže ocením, když mi laskavě zavoláte slečnu Mooreovou. Stojím tu už dlouho a viděla jsem, jak mě pozorujete z okna. Nevím, jestli jste se mě pokoušel zastrašit, ale každopádně to nefungovalo.“ Další pauza. „Měla jsem co do činění s mnohem děsivějšími lidmi, než je nějaký bezzubý stařec s kšandami.“

Zaúpěla jsem. Když ho někdo nazval „starcem“ naposled, děda Moe nás dostal na přední stranu okresního věstníku. Černobílý snímek, na němž se s Ottou Higgingsem přetahuje o obří zahradní nůžky – a já stojím mezi nimi s rozpřaženými pažemi a zděšeným výrazem ve tváři –, mě dodnes strašil ve snech. Vždycky jsem si přála ocitnout se na obálce časopisu, jen jsem nestála o to, aby to doprovázel titulek: Mýcení svárů v Zeleném Dubu. Starostka se marně snaží udržet pořádek.

Jako na povel jsem z chodby zaslechla dědovo uchechtnutí. Nebyl to příjemný zvuk. Sděloval: Dejte si na mě bacha. Vykašlala jsem se na svinčík, šaty pokecané od džemu – a jako by toho bylo málo, obličejovou masku z mořských řas –, protože tohle uchechtnutí mě přimělo jednat. Utřela jsem si ruce co nejvíc dočista o zničené šaty a běžela ke dveřím.

Upřely se na mě dva páry očí. Dědova ústa začala formovat otázku, na kterou jsem nechtěla odpovídat, a tak jsem se usmála a starého pána – jemně – odsunula stranou. V tu chvíli jsem si uvědomila, že červená barva na mé ruce má poněkud tmavší odstín. Nebyla určitě od džemu, ale od krve.

Zastrčila jsem obě ruce do kapes na šatech a otočila se k té ženě. „Zdravím,“ přivítala jsem ji se širokým úsměvem. „Já jsem Josie. Josephine Mooreová. To jsem já. Podala bych vám ruku, jenže… to víte, bacily. Co si místo toho ťuknout loktem?“ Vystrčila jsem ten svůj. „Slyšela jsem, že to dneska frčí. Mezi dětmi… a mládeží. Viděla jsem to na internetu. I jinde.“

Žena zamrkala a několikrát si mě prohlédla od hlavy k patě. Nakonec se divně zašklebila. „To rozhodně ne. Kdepak.“ Zhrozila se. „Co to…“ Zřejmě přemýšlela, jak otázku vhodně formulovat. „Jak to, že vypadáte jako povidlová buchta?“

„Ouha. No, to jsem jen, ehm… pekla,“ vysvětlila jsem jí a zasmála se, ačkoli mi do smíchu vůbec nebylo. Kéž by tenhle večer už skončil a začal nový den, ve kterém nebudu mít na prstě zaseklý prsten. „Prostě jsem se upatlala. Upatlaná pekařka není nic zvláštního. Ale nezachytila jsem vaše jméno. Já jsem Josie, ale to už víte.“

Úšklebek se vytratil. Skoro. „Já jsem Bobbi,“ oznámila mi a zavrtěla hlavou. Její blonďaté mikádo se přitom sotva hnulo. „Bobbi s měkkým i. Bobbi Sharková.“

Rozhostilo se trapné ticho. „Krásné jméno,“ podotkla jsem. „Chcete jít dál, Bobbi?“

Povytáhla obočí. „Jednáte, jako byste o mně slyšela poprvé. Měla jste mě očekávat.“

Ještěže ta obličejová maska zakrývala můj výraz, protože jsem si nevzpomínala, že bych očekávala někoho, kdo se takhle jmenuje. Na druhou stranu to nebylo poprvé, kdy se v nezvyklou denní dobu někdo objevil na mém prahu a něco požadoval.

„Jak říkám každému,“ prohlásila jsem, ustoupila stranou a otevřela ramenem dveře dokořán. Usmívala jsem se od ucha k uchu. „Pojďte dál a popovídáme si, jak dlouho budete potřebovat a o čemkoli budete chtít.“ Vrhla jsem významný pohled na muže po své levici. „Děda Moe půjde do kuchyně a pustí se do toho nepořádku, který jsem tam nechala. Pak nám uvaří čaj. Viď, dědo?“

Něco zabručel, ale sloužilo mu ke cti, že se otočil a zamířil do kuchyně.

Obrátila jsem pozornost zpátky k Bobbi a zjistila, že váhá, jestli má vstoupit.

„Anebo,“ navrhla jsem s potlačovaným povzdechem, „si popovídáme tady ve dveřích. Ale v tom případě můžeme zapomenout na čaj. Obávám se, že děda nemá náladu na donášku.“

Můj vtip nepadl na úrodnou půdu. Nejspíš Bobbi ani nedošel, podle toho, jak se mračila. „Nevíte, kdo jsem,“ poznamenala. „A přesto mě zvete dál?“

Přemýšlela jsem, co na to odpovědět. „No, předpokládám, že nejste upír, a tudíž –“

„Tak dost,“ skočila mi do řeči. „Nechte už těch legrácek.“ Sklapla jsem ústa. „Takže zaprvé: Musíte okamžitě přestat zvát do svého domu cizí lidi,“ nařizovala mi překvapivě vážným tónem. „Zadruhé,“ pokračovala, zvedla ruku a ukázala na mou tvář a hruď. „Co je tohle? To nepůjde. Nemůžete takhle vypadat, když někomu otvíráte. Takhle oblečená se nesmíte ani ukázat v okně.“ Zafuněla. „Copak se nevěnujete politice?“

„No, já…“ Já z toho byla paf. Neměla jsem tušení, o co jí jde. „Nepokládám se za političku. Jsem sice starostka, ale v takhle malém městě to je neplacená funkce. Většinou nedělám vůbec nic.“ Jindy hasím metaforické požáry, které mi ukrajují roky života. Najednou mě něco napadlo. „Počkat. Nejde o Carmen?“

Bobbi nakrčila čelo. „Promiňte, ale o kohože?“

Pozorně jsem si ženu, která přede mnou stála, prohlédla – od jejího stříbřitě šedého vlněného kabátu po kožené boty vykukující zpod jeho lemu. Bezvadné líčení, dokonalý účes a sotva skrývaná domýšlivost v jejím projevu.

Že by Clarksonovi hnali tu záležitost s plotem tak daleko, že si najali špičkovou právničku z velkého města?

„Maříte tím čas,“ řekla jsem jí. „Vždyť to byla nehoda. Clarksonovi zbytečně vyhazují peníze kvůli něčemu, co se dá řešit civilizovaným rozhovorem. Nikdo nemůže za to, že Carmen utekla. Krávy nejsou tak líná zvířata, jak si lidi myslí. Jsou docela mazané. Robbie Vasquez neměl tušení, co Carmen tropí, dokud si do stodoly nenainstaloval bezpečnostní kamery. Vůbec ho nenapadlo, že by mohla utéct. Tím spíš, že vnikne na cizí pozemek a bude dovádět s dobytkem Clarksonových. Pokud chcete znát můj názor, šlo o volání matky přírody.“

Bobbi s měkkým i na mě třeštila oči, jako kdyby mi narostla druhá hlava. Nebo jako by přemýšlela o tom, jestli mi nemá hlavu utrhnout.

Proboha, snad mě nehodlá žalovat? Bude žalovat Robbieho? Stáhl se mi žaludek. „Prosím vás, nepodávejte na nás žalobu. Přísahám, že ten plot opravíme.“

Bobbi zavřela oči a zamumlala: „Tohle je moje nejhorší noční můra.“

„Znamená to, že ano, nebo že ne? Protože, namouduši, slečno Sharková, není nutné –“

„Tohle,“ přerušila mě, „už je příliš. Dobytek. Kráva, která se jmenuje Carmen. Ploty. Stodoly. To… podnebí. Čerstvý vzduch. Skutečnost, že jsem od chvíle, kdy jsem opustila letiště, nenarazila na jediný Starbucks.“ Otevřela jsem ústa, ale zarazila mě vztyčeným prstem. „Nemáte tušení, co se děje, ani proč jsem tady, ačkoli mě ujišťovali, že jste potřebné informace dostala a se vším souhlasíte. Mám to písemně potvrzené. Můžu vám ty e-maily ukázat, i když bych přísahala, že jste u všech v kopii.“

E-maily?

To –

Před očima mi naskočil jeden výjev. Jistá vzpomínka.

Bobbi pokračovala. „Myslela jsem, že můj poslední vztah byl toxický, ale ani egoistický partner, který je přesvědčený, že vám prokazuje laskavost, když vámi manipuluje, není tak hrozný jako někteří klienti.“ Z kapsy u kabátu vytáhla mobil a zaťukala na displej. „O tomhle mu musím dát vědět. Zdrží nás to o celý den, ne-li o dva. Taková ztráta času.“

O tomhle mu musím dát vědět.

Jemu.

Zmocnila se mě hrůza. Ztěžka jsem ze sebe vypravila: „Kdo vlastně jste?“

Ťukání Bobbiných nehtů ustalo. Zatvářila se důležitě. „Jsem píárová specialistka. A drahá. Věděla byste to, kdybyste četla e-maily.“ Zdálo se, že o něčem přemýšlí. „Máte tady přece internet, ne? Já vím, že jsme daleko od civilizace a že tu jsou samé,“ rozhlédla se kolem sebe, „stromy, hory, pole a nějaké sruby či co. Ale internet tu snad máte. Nebo ne?“

V té chvíli jsem si přála, abychom ho neměli.

Měla bych totiž výmluvu pro tuhle píárovou specialistku, kterou sem mohl poslat jediný člověk. On.

Andrew Underwood.

Měla bych důvod, proč Andrewovu nedávnou snahu o komunikaci bezostyšně ignoruju. Nějaký jiný důvod než ten, že čekám, až najdu odvahu si jeho e-maily přečíst. Nebo že mě to sice mrzí, ale nesnesu další volání přes Zoom s tebou a tvým asistentem, který se tváří, že si dělá poznámky, zatímco my dva na sebe jen trapně zíráme. Anebo –

„… váš otec.“ Bobbina slova mě vrátila zpátky do přítomnosti.

Neboť jsem vypnula. Kdežto ona mluvila dál. Nejspíš o tom, co tu dělá, kdo ji sem poslal a proč. Něco mě napadlo. „Počkat. Andrew je tady?“

Bobbi nedbale mávla rukou. „Ne. Na to, aby se zabýval něčím takovým, je moc vytížený.“

Něčím takovým.

Čím?

V duchu jsem si přebírala nejrůznější možné odpovědi na tuhle otázku a docházela jsem –

„Obávám se, že neposloucháte, co říkám, Josephine,“ prohlásila Bobbi.

V tom se nemýlila.

„Takže mi nezbyde než to shrnout,“ vzdychla. „Znovu.“ Na okamžik si sáhla na spánek. „Máme problém. Totiž problém jste vlastně vy.“

Trhla jsem sebou.

„Máte za sebou pestrou minulost,“ pokračovala. „Nehodlám vám vyčítat, že jste se tolikrát zasnoubila, to mi věřte. Bylo by to fuk, kdybyste nebyla Andrewova dcera. Nebo kdybyste se neobjevila v tu nejhorší možnou chvíli.“

„Zavolal mi on,“ zakňourala jsem. „Já ho nevyhledala. Když už, tak –“

„Adalyn mu nedala na vybranou,“ opáčila Bobbi. Sevřel se mi žaludek z připomínky ultimáta, které Adalyn dala Andrewovi, když zjistila, že jsme sestry. Že by se ze ženy, poslané do Zeleného Dubu kvůli dobročinnému projektu, mohla vyklubat moje sestra, nikoho nenapadlo ani ve snu. Nečekala to Adalyn, a já už vůbec ne, ačkoli jsem v době, kdy jsem se tu novinu dozvěděla, měla tu čest pokládat ji za svou kamarádku. „Podle mého profesionálního názoru k tomu přistoupil špatně. A teď, o rok později, ve snaze se kát, či co to má vlastně v úmyslu, všechno ještě zhoršil, když o vás a o tomhle městě mluvil v rozhovoru pro časopis Time.“

Ten vyšel minulý týden. Nechápala jsem, jak situaci zhoršuje, ale věděla jsem, že ve čtyřstránkovém článku věnovanému životním a pracovním úspěchům Andrewa Underwooda padlo moje jméno. Taky jsem věděla, jak mě označila novinářka, která ten článek napsala.

Jako přešlap.

Bobbi pokračovala. „Přesně jak jsem předvídala, našel se někdo, kdo byl natolik zvědavý, aby si o vás vyšťoural informace a udělal z celé téhle záležitosti limonádu, jakou nikdo nepotřebuje. Nevrhá totiž na Andrewa dobré světlo. Ohrožuje jeho pověst, jeho podnikání a všechno, co je v souvislosti s jeho plánovaným odchodem do důchodu v sázce.“ Odmlčela se. „Vy to ohrožujete.“

Zalapala jsem po dechu. „Já?“

„Jste ten jeho přešlap,“ zopakovala Bobbi výraz, který použila ta novinářka.

Když teď zazněl nahlas, pod maskou z mořských řas jsem zbledla.

„Držel vás celá desetiletí pod pokličkou, což není nic neslýchaného. Neřekla byste, kolik potomků slavných osobností se zamete pod koberec. Jenže teď –“

„Jsem přece –“ Zavrtěla jsem hlavou. „Nejsem jen tak nějaká věc. Jsem přece… jeho dcera.“

„Všichni teď vědí, že vás opustil, Josephine,“ odvětila Bobbi s takovou rozhodností, že jsem před ní ucukla. „Tu sladkou, vesnickou holčičku, která v sedmnácti přišla o matku a musela se o sebe sama postarat, zatímco její otec se v Miami topil v penězích.“ Zvedla ruku a mávla směrem ke mně. „Rozkošnou vesničanku, která okouzlila nikoli jednoho nebo dva či tři, ale dokonce čtyři velmi významné muže, jen aby je odhodila jako kus nepotřebného, špinavého hadru. V jejich svatební den.“ Nasadila suchý tón. „Je to vážně jako vystřižené ze špatného románu. Nechápu, že někdo tak inteligentní neviděl, jak tohle poškodí jeho pověst a ohrozí jeho odkaz.“

Ohrozí jeho odkaz.

Najednou mi hořely tváře. Vlastně celé tělo, kůže pod šaty se mi každou vteřinu víc zahřívala. „Tohle vůbec není pravda.“

„Že není?“ opáčila Bobbi a pokrčila rameny. „Možná byste si měla poslechnout podcast nazvaný Sprosťárničky. Třetí řada, dvanáctá epizoda, osmnáctá minuta. Detailně tam celou záležitost rozebírají. Zní to překvapivě zasvěceně. Což je taky důvod, proč jsem tady.“

Vytřeštila jsem na ni oči. „Jaký –“ Musela jsem se zhluboka nadechnout, abych to dokázala vyslovit. „Jaký podcast?“

„Ten, který má dva miliony pravidelných posluchačů,“ odpověděla. „Pokud počítáte všechny platformy a video.“ Spadla mi brada a Bobbi se na mě podívala tak, že jsem nevěděla, co si o tom mám myslet. „Nechcete se přestěhovat do Miami?“ Začala se mi točit hlava a cítila jsem, jak se mi podlamují kolena. „Z toho, co vidím, rozhodně soudím, že byste měla. Potřebujete mě víc, než jsem myslela. Ale s balením vám pomáhat nehodlám. Ledaže byste chtěla chytit první let odsud. Bylo by to na přechodnou dobu a starý pán by mohl jet s vámi, i když bych byla radši, kdyby nejezdil. Najdeme vám nějaký pěkný byt. Budete s Andrewem navštěvovat různé akce a ukazovat se na veřejnosti. Abyste zahnali bouři. Ukázali, že držíte při sobě.“

Bobbin hlas se změnil v pronikavé bzučení, které mi rvalo uši. Přitiskla jsem si ruce na hlavu. Ke spánkům. Sáhla jsem si na tváře, jestli na nich nemám rozpálenou kůži. Ale nic jsem necítila. Hořím? Můžu mít z horečky halucinace? Připadalo mi, že na mě všechno… padá. Až jsem měla nutkání… udělat něco mimořádně hloupého. Jako třeba… svléknout si šaty, ječet a utíkat do lesa. Pryč od téhle konverzace. I kdyby to mělo znamenat běhat nahatá po lesních stezkách uprostřed noci.

„Co je tohle?“ vyjekla Bobbi a znělo to tak hlasitě, že mě to okamžitě probralo. „Proč mi o tom nikdo neřekl?“

Mrkala jsem, a když se mi konečně podařilo zaostřit, zjistila jsem, že píárová specialistka třeští oči na moje ruce. Propána. „To je jen džem. Možná trochu krve z té ranky, ale –“

„Ne,“ zafuněla Bobbi. „To nemyslím.“ Ukázala na můj prsteníček. „Tohle.“

„Ach jo,“ vzdychla jsem. „To je můj zásnubní prsten. Není to –“

„Proč mi nikdo neřekl, že jste už zase zasnoubená?“

Zase? „Protože –“

„Zadržte,“ skočila mi do řeči. „Mlčte. Nic neříkejte.“ Zavřela oči a pak udělala něco, co jsem nečekala. Uchechtla se. Rozchechtala. Nebyl to hezký zvuk. Znělo to nepřirozeně a poněkud… zlověstně. „Tím se všechno mění.“

Přepadla mě hrozná únava. Byla jsem úplně vyždímaná. Totálně… „Čím se všechno mění?“

„Tímhle,“ prohlásila Bobbi a chytila mě za ruku. „Smůla pro něj, ale jinak je to skvělá zpráva. Pro nás. Pro vás, pro Andrewa, pro mě a mou práci. S tou pohromou.“

V duchu jsem pátrala po způsobu, jak té ženské vysvětlit, že to je nedorozumění. Že se mi jen na prstě zaseknul jeden z mých starých zásnubních prstenů. Že není nový. Že občas dělám hlouposti, jako třeba si ty prsteny znovu zkouším z nějaké… nostalgie? Osamělosti? Nerozumu? A když jsem ve stresu, otékají mi prsty a kotníky, no a prsten mi pak na ruce nedopatřením uvízne. Jenže jsem nebyla vůbec ve své kůži. Už předtím, než sem Bobbi přišla, protože ten džem byl názornou ukázkou mé neschopnosti řešit problémy, když panikařím.

Teď si ta ženská myslí, že jsem zasnoubená. Zase. Popáté. A že se tím z nějakého důvodu všechno mění.

To… ach bože. Udělalo se mi zle. Potřebovala jsem v klidu přemýšlet. Potřebovala jsem –

Mou pozornost upoutalo něco za ní.

Nikoli něco. Někdo. Nějaký muž. Stál na začátku příjezdové cesty.

Musel si nás taky všimnout, protože otočil hlavu. Vlasy v různých odstínech špinavé blond měl rozcuchané a na nose mu seděly brýle. Vykročil směrem k nám a jeho obličej se dostal do světla pouliční lampy.

„Matthewe?“ slyšela jsem se pronést.

Bobbi se ohlédla.

„Kdo to je? Ten snoubenec? To je skvělé. Stejně by měl být přítomný u tohohle rozhovoru. Co říkáte na velkou svatbu?“ pokračovala a na tváři se jí rozlil široký úsměv. „Vydáme velkolepé oznámení. Na výdajích se nebude vůbec šetřit. Všechno půjde z Andrewovy kapsy. Tatínek přijde na pomoc. Lidi nic nemilují tolik jako svatby. Napravený padouch odvede nevěstu k oltáři a všechno šťastně skončí. Píárová bomba bude deaktivována. Pouto otce a dcery posílené. Pověst zachráněná. Krize odvrácená. Hnusné podcasty umlčené. Nikdo se nebude muset nikam stěhovat. Bobbi zvítězí a neporažená se vrátí do civilizace.“

Jako by se na okamžik zastavil čas.

Píárová bomba bude deaktivována. Pouto otce a dcery posílené. Pověst zachráněná. Krize odvrácená.

Pak mi muselo přeskočit.

Zvedla jsem totiž ruku a k překvapení všech – mě, Bobbi a rozhodně Matthewa – jsem z plných plic zařvala: „Ahoj, kotě!“

Matthew ke mně otočil hlavu a já se v duchu modlila, ať na tu hru přistoupí. Znal mě. Věděl, kdo jsem.

„Lásko moje nejmilejší!“ zavolala jsem ještě hlasitěji. „Konečně jsi zpátky!“

Jak už jsem říkala, neřeším problémy zrovna nejlíp, když jsem pod tlakem.

KAPITOLA DRUHÁ

Matthew vytřeštil oči.

Do háje.

Pak se zamračil.

Dvojnásob do háje.

Hraj se mnou, naznačila jsem mu ústy.

Podle toho, jak měl mokré vlasy, ho musela zastihnout bouřka, která se přehnala nad Zeleným Dubem. Ohlédl se a pak ukázal na sebe.

Já? vyčetla jsem z jeho rtů.

Do prdele.

Neprobíhalo to tak, jak jsem si představovala. Ale co jsem mohla čekat? Neměla jsem to promyšlené. Matthew byl nejlepší kamarád mé sestry a já věděla, že má o víkendu přijet do Zeleného Dubu. Jenže jsem netušila, co dělá tady, na mé příjezdové cestě. Rozhodl se udělat si zastávku cestou k Línému jelenu? Dala mu Adalyn mou adresu? Proč nese cestovní tašku? Kde má auto? Kéž bych měla víc informací, ale byl to koneckonců Adalynin nejlepší kámoš, nikoli můj. Matthew a já jsme nebyli ani přátelé, jen něco jako známí. Pokud se tak dá říkat dvěma lidem, kteří si píšou ve skupinovém chatu, ačkoli se nikdy osobně nesetkali.

A já ho právě nazvala svou nejmilejší láskou. Nahlas. Hodně nahlas.

Vykulila jsem oči.

Nazvala jsem ho svou nejmilejší láskou.

Polkla jsem a podívala se na Bobbi. Její tmavé oči mě provrtávaly pohledem. Hodnotily. Kdepak, teď už jsem z toho nemohla vycouvat. V žádném případě. Pomyslela by si, že to nemám v hlavě v pořádku. Doopravdy, nejen tak, jak naznačovala. Obrátila jsem pozornost zpátky k Matthewu Flanaganovi, Adalyninu nejlepšímu kamarádovi, z něhož se právě stal můj oddaný snoubenec. Při tom pomyšlení se mi znovu zatočila hlava, na druhou stranu jsem měla něco, s čím jsem mohla pracovat. Matthew ví, kdo jsem. Josie. Sestra jeho nejlepší kamarádky. Dojde mu, že mám něco za lubem.

Pohnul se. Konečně. Odlepil jednu nohu od země… a vykročil. Směrem k terase.

Přestala jsem tajit dech a vydechla úlevou.

„Páni, jak mně se po tobě stýskalo,“ pronesla jsem, pořád ještě příliš hlasitě. „Taky jsem ti chyběla, můj milý… koblížku?“

Obočí mu vystřelilo nahoru jako dvě světle hnědá výstražná znamení.

„Ani mi nemusíš odpovídat,“ vyhrkla jsem honem. „Odpověď znám, jako bych ji měla vytetovanou na srdci. Já vím, že se ti muselo hrozně stýskat. Vždyť se navzájem milujeme, a když jsou dva lidi zamilovaní, nemůžou se dočkat, až se spolu budou, víš, co myslím. Tulit. Mazlit. Muchlovat.“

Bobbi za mnou zaúpěla.

Matthew málem klopýtl.

Já se jim vůbec nedivila. Samu sebe jsem tím šokovala.

Zavrtěla jsem hlavou a postoupila o pár kroků, abych zkrátila vzdálenost, kterou můj improvizovaný snoubenec překonával celou věčnost, a snažila se přitom ignorovat, jak mi zcela nepatřičně buší srdce.

Zastavil se před terasou a zvedl hlavu. Rozhlédl se na obě strany, jako by zkoumal a hodnotil situaci. Pak se mi podíval do očí. Ty jeho byly pod brýlemi, z nichž pořád kapala voda, velké, hnědé a přimhouřené. Navíc se v nich něco zračilo. Něco nečekaného, co jsem nedokázala rozluštit, ale utvrdilo mě v tom, že se stále ještě nerozhodl, co udělá. Snížila jsem se k tomu, že jsem se ho pohledem mlčky doprošovala. Jeho výraz se změnil a já znovu zatajila dech.

„Tady mě máš,“ prohlásil, když postavil nohu na poslední schůdek terasy a v botě mu začvachtalo. „Kotě.“ Odkašlal si. „Koblížku. O tom si ještě promluvíme. Právě teď jsem rád, že jsem konečně… doma. Těším se na to muchlování.“ Na okamžik se rozhostilo ticho, jak jsem úlevou oněměla. Matthew si to zřejmě vyložil jako neporozumění, protože dodal: „Tak už pohni zadkem a pojď mě pořádně obejmout.“

Bobbi hlasitě vzdychla a zhnuseně zafuněla.

Já naopak vystřelila, přesně jak mě Matthew požádal, přeběhla jsem terasu a přistála mu na hrudi, jako by mi bylo naprosto jasné, jak si to pořádné objímání představuje. Nebylo, ale stejně jsem ho popadla do náruče a zabořila si vršek hlavy pod jeho bradu. Matthew byl… úplně promočený. Z oblečení, dokonce i z té jeho kožené bundy, mu crčela voda a já cítila, jak se mi vsakuje do šatů. Jak se do mě dává zima. Zároveň jsem si uvědomovala, že je v mé náruči ztuhlý a napjatý. Proč?

Někdo si odkašlal.

Bobbi. No jasně.

Zamumlala jsem děkuju, z čehož Matthew ještě víc ztuhnul, odlepila jsem se od jeho hrudi a otočila se k ženě stojící na mé terase. „Promiňte,“ pronesla jsem s úsměvem. „Nechala jsem se trochu unést. Pořád ještě jsme ve fázi zamilovanosti. Viď, ehm… Mattsíčku?“

Matthew mlčel a už zase vypadal nejistě. Naštěstí se rychle vzpamatoval. „Ano. Samozřejmě.“ Odvrátil zrak a podíval se na Bobbi. „Za tohle přebírám plnou zodpovědnost.“ Křečovitě se zasmál. „Já jsem Matthew. Flanagan. Tady bydlím. A tohle,“ vzal mě kolem ramen, „je moje holka.“

„Bobbi,“ odvětila ta ženská s úšklebkem. „Sharková. Já nepatřím nikomu ani nic nevlastním, snad až na příliš velké množství bitcoinů, protože jsem dala na pochybné finanční rady.“

„Jupí,“ zapištěla jsem. Pronikavě. „Teď když jsme si tohle odbyli a všichni se známe, co takhle –“

„Jak dlouho jste zasnoubení?“ zeptala se Bobbi.

Matthew něco zafuněl. Abych to přehlušila, propukla jsem v pološílený řehot a pak jsem odpověděla: „Šest báječných dní.“

Bobbi přimhouřila oči.

„Jeho žádost o ruku byla hrozně romantická,“ dodala jsem. „Nejkrásnější ze všech.“ Uvědomovala jsem si, že mě Matthew ze strany provrtává pohledem. „Proč se ptáte?“

„Jsou to důležité informace,“ opáčila Bobbi a pokrčila zdánlivě lhostejně rameny. Mě neošálila. Přistoupila k zábradlí a těsně vedle jednoho z mých květináčů se o něj opřela. „Jak vás o ni požádal, smím-li se zeptat?“

„Na romantickém pikniku,“ odvětila jsem pohotově a cítila, jak Matthewova paže na mých ramenou ztuhla. Bobbi povytáhla obočí. „Při západu slunce,“ vymýšlela jsem si a Bobbin upřený pohled mě přiměl sypat ze sebe další slova. „Jeli jsme na pole slunečnic, hodinu jízdy od Zeleného Dubu. Já na sobě měla letní šaty a on bílou košili. Takovou tu tenkou, která se nemusí žehlit a vynikne v ní jeho postava.“

Bobbi stáhla rty. „Vím, jakou máte na mysli.“

„Popíjeli jsme růžové víno,“ pokračovala jsem. Nebyla jsem k zastavení. „A jedli sýr, který nakrájel na tenoučké plátky, přesně jak to mám ráda, a než jsem se nadála, klečel přede mnou, ze slunečnic se vynořilo miniprasátko a běželo k nám na drobných nožkách. Zastavilo se u Matthewa a na mašli kolem krku mělo uvázaný dopis. Když jsem ho rozbalovala, tlouklo mi srdce, protože jsem tušila, co v něm bude stát. Pak tu otázku Matthew vyslovil nahlas: Prokážeš mi tu čest a vezmeš si mě?“

Po tomhle překombinovaném příběhu se rozhostilo ticho a moje srdce se rozbušilo jako splašené.

„Ještě štěstí, že jsem tak tvůrčí,“ pronesl vedle mě velmi tiše Matthew.

Bobbi naklonila hlavu ke straně. „S tím souhlasím,“ prohlásila a začala sestupovat z terasy. „Vrátíme se k tomu zítra. Nechce se mi věřit, že tohle říkám, ale vypadá to, že vám budu dělat i svatební koordinátorku.“

„Promiňte, cože sva–“ začal Matthew a pustil moje ramena.

Významně jsem se na něj podívala a zakryla to úsměvem. „Jsi utahaný. Potřebuješ se vyspat. Navíc nezapomeň na to muchlování. Tak co kdybychom teď nechali Bobbi jít, šli dovnitř a popovídali si? Sami.“

„To je skvělý nápad, Josephine,“ poznamenala Bobbi. „Měla byste svému snoubenci všechno vysvětlit. Nezapomeňte se zmínit o té velké, luxusní, venkovské svatbě, kterou platí taťka a na jejíchž výdajích se nešetří.“

Na jazyk se mi drala nějaká slova, ale spolkla jsem je, když jsem si všimla Matthewova výrazu. Podíval se na mě, rychle mě přelétl pohledem od hlavy k patě, načež se zhrozil a zbledl.

Sklopila jsem zrak a uvědomila si, co vidí. „Pořád na to zapomínám. Je to jen džem,“ vysvětlila jsem mu.

Jak stál takhle přede mnou, zdál se nějak vyšší a mohutnější. K mému překvapení zavrávoral a jediné, co ze sebe vypravil, bylo: „Josie?“

Zamračila jsem se, protože jsem nechápala, co po mně chce.

Bobbi ho poplácala po rameni. „Blahopřeju, jste machr. Teď ještě aby vám to vydrželo. Aspoň do té doby, než provedu svoje kouzla a napravím ten průšvih. Ale detaily a spolupráci s médii probereme zítra – ačkoli, neměli bychom tu svatbu uspořádat v Miami? No, vyspěte se na to. Já to taky udělám. Tak, bylo mi potěšením, ale zatím nashle.“

Matthew hleděl na mě. Rty měl bledé a tvářil se nešťastně. Nezdál se v šoku, nevypadal zmateně ani rozzlobeně. Jen… sklesle.

Otevřela jsem ústa, ale než jsem mohla promluvit, natáhl se ke mně a chytil mě za levé zápěstí. Pomalu, šetrně mi ruku zvedl a otočil dlaní nahoru. Kůži měl studenou a lepkavou.

„Matthewe,“ začala jsem.

Ale na víc jsem se nezmohla, protože v tu chvíli se rozlétly dveře a na terasu vyšel děda Moe. Na rukou měl růžové gumové rukavice a kolem pasu uvázanou zástěru lemovanou žlutými hvězdičkami.

„To nepřichází v úvahu!“ zvolal a rozhodil paže, čímž musel zaručeně upoutat pozornost každého člověka i zvířete v okruhu deseti metrů. „Moje Josie do Miami nepoletí. A já odsud taky nepůjdu.“ Přeměřil si pohledem muže, který pořád ještě svíral moje zápěstí. „Josie, proč tě ten zmáčený panák drží takhle za ruku? Jo, ty. Ty, co otvíráš hubu jako ryba na suchu. Ty nikoho do Miami neodvezeš!“

„Ježíši, dědo,“ krotila jsem ho a rozhlížela se po Bobbi, ale ta se… vypařila. „Nemohl bys – “

„Nechoď na mě s Ježíšem,“ usadil mě a hrnul se k zábradlí. „Copak –“ Zarazil se a pohled mu zabloudil někam za nás. „Otto Higgingsi!“ zahulákal. „Padej zpátky domů! Tohle se tě vůbec netýká, ty stará, všetečná papriko.“

Potichu jsem pro sebe zaklela. Nemusela jsem se ani otáčet, abych věděla, že u plotu stojí můj soused – a dědův úhlavní nepřítel – a strká nos do našich věcí. Bodejť by nestrkal. Bodejť by –

Ucítila jsem zatahání za ruku.

Obrátila jsem pozornost zpátky k Matthewovi. Stál se sklopeným zrakem a z obličeje se mu vytrácely poslední zbytky barvy. Sledovala jsem směr jeho pohledu. Pořád ještě držel mou ruku pořezanou dlaní vzhůru. Už mi prakticky nekrvácela, ale šmouhy na její kůži měly tmavší barvu než jahodový džem.

„Josie,“ zašeptal Matthew. „Ty krvácíš.“

„No jo,“ přitakala jsem, vytrhla mu svou ruku a utřela si dlaň do rukávu. „S tím si nedělej starosti, to je jen…“ Hlas mi selhal. „Matthewe?“

Zavíraly se mu oči, a než jsem se nadála, svalil se na zem.

KAPITOLA TŘETÍ

Když se Matthew probral, polekaně zalapal po dechu.

Přistrčila jsem mu hrnek a přiměla se na něj co nejvřeleji a nejpřívětivěji usmát.

Matthew zamrkal.

Můj úsměv se vytratil. „Vypiješ prosím tohle? Budu hned zpátky, jen se rychle převléknu. Zatím na tebe dohlédne děda Moe.“

Nemohla jsem Matthewovi vyčítat rozpaky ani neochotu vzít si ode mě čaj. Stejně jako jsem nemohla zazlívat dědovi Moeovi to, jak před chvílí nadával. Jenže jsem neměla na vybranou, a tak jsem strčila Matthewovi hrnek do ruky, otočila se na podpatku a uháněla nahoru. Jakmile jsem za sebou zavřela dveře ložnice, sesunula jsem se na podlahu.

Zavřela jsem oči a opřela se rameny o dřevo.

Z plných plic jsem si ulevila. „Tohle je na hovno.“

Kdepak, opravila jsem se. Tahle situace nestála jen za hovno. Byla to situace srovnatelná s náklaďákem plným kravského hnoje, který vám zahltí všech pět smyslů.

Protože dnešní večer byl… náročný. Našly by se komediální skeče, které nejsou zdaleka tak přitažené za vlasy jako to, co se právě seběhlo. Skutečnost, že děda Moe vřískal, jako kdyby mu do kurníku vnikl vlk a zakousnul polovinu slepic, byla už jen třešnička na dortu. Pořád ještě jsem nedovedla pochopit, jak se mi podařilo zachovat si chladnou hlavu, když se Matthew skácel jako podťatý. Jak jsme mohli – a ano, starý pán na tom měl taky svůj podíl – skoro metr devadesát vysokému, dospělému chlapovi přivodit zhroucení. Jako se mi to dělo s hlínou, když nedržela tvar. V jednu chvíli jsem ji měla pevně v rukou, pěkně hutnou a tuhou, a s dalším otočením kruhu se rozprskla po podlaze.

Až na to, že Matthew nebyl žádná hlína. Hmota, kterou můžu po libosti tvarovat. Byl to nejlepší kamarád mé sestry, člověk s vlastním životem, a já ho zatáhla do svého průšvihu. I když bych si to přála, nebyl něco, co zase ztvrdne, když to vyfoukám dosucha. Ačkoli tohle ne. Neměla bych se ani zabývat myšlenkou na to, jak tvrdne nebo jak na něj foukám.

Otevřela jsem oči, vstala, narovnala se v zádech a soustředila se na daný úkol. Převléknout se. Nenechat se rozptýlit. Vklouzla jsem do přilehlé koupelny, abych si z obličeje smyla masku, a v duchu si umiňovala, že zbytek plechovky vyhodím. Usoudila jsem, že nosí smůlu. Jakmile jsem měla masku z obličeje, vydrhla jsem si ruce, zalepila řeznou ranku v dlani a natáhla si první kusy oděvu, které mi padly pod ruku. Legíny, tílko a kardigan. Rychle jsem si prohrábla rukou vlasy a běžela dolů.

„Ujde ten čaj?“ zeptala jsem se, ještě než jsem překročila práh kuchyně.

Muž usazený v mém růžovém křesle mlčel a do očí se mi podíval, až když jsem stanula před ním.

„Heřmánek,“ poznamenala jsem, abych nějak vyplnila ticho. „Dělávala mi ho máma, když mi nebylo dobře nebo jsem měla za sebou hrozný den. To tys podle všeho měl taky, a tak mě napadlo, že ti pomůže. Je na uklidnění. Já se po něm cítím jako znovuzrozená.“

Zdálo se, že přemýšlí, co na to odpovědět, a nakonec se spokojil se strohým „dík“.

Nebylo to zrovna povzbudivé, ale aspoň se mu do tváří vrátila barva. Teď když jsem ho viděla v pořádném světle, uvědomila jsem si, že má hezký obličej. Hranaté čelisti, rovný nos, plné rty a hnědé oči skryté za brýlemi. Ty jsem mu během těch pár minut, kdy byl mimo, vyčistila. Měl je trochu pocákané od deště a vzhledem k tomu všemu to bylo to nejmenší, co jsem pro něj mohla udělat. Docela se mi… líbil. V těch brýlích. Ještě jsem ho v nich neviděla. Ani na fotkách, ani když s ním Adalyn mluvila přes facetime a já byla zrovna u toho, takže jsem Matthewa zahlédla nebo se s ním pozdravila.

Vypadal v těch brýlích… jinak. Víc… ani jsem nevěděla co. Nejspíš na tom stejně nesešlo.

„Co tvoje ruka, je v pořádku?“ zeptal se hlubokým, ochraptělým hlasem.

„Ano,“ ujistila jsem ho. Ulevilo se mi, že mluví. Popadla jsem stoličku, přisunula si ji k němu a svalila se na ni. „Nic to nebylo. Jen jsem se maličko řízla,“ lhala jsem. Zase tak maličko to nebylo.

„Krvácela jsi, Josie.“

„No jo. Ale pojďme se bavit o něčem jiném. Já jsem v pohodě, a nechtěla bych, abys znovu vypadal… jako by na tebe sáhla smrt.“

„To bude dobré,“ odvětil a zvedl si hrnek k ústům. „Nevzpomínám si, kdy se mi tohle naposled stalo. Myslím, že mi dodalo to, jak jsem zmokl, a tělo mě na chvilku zradilo.“ Složil ruce s hrnkem do klína. Bloudil těma svýma hnědýma očima po mém obličeji a pak níž, pomalu, líně, nebo možná unaveně si mě prohlížel, až se znovu střetl s mým pohledem. „Převlékáš se fakt rychle.“

„Je to jedna z mých superschopností,“ odvětila jsem se smíchem. Ale ten mě vzápětí přešel. Nejsem jediná, kdo se potřeboval převléknout, uvědomila jsem si s nelibostí, když jsem si prohlížela jeho vlhké džíny a ještě vlhčí svetr. „Tu koženou bundu jsme ti svlékli, když jsme tě dotáhli dovnitř. Něco sis pro sebe mumlal a asi se to týkalo té bundy.“ Už zase zavládlo trapné ticho. „Bude zázrak, jestli to přežije. Je mi líto. Totéž vlastně platí i pro tvoje boty. Ty jsem ti nezula, i když jsem chtěla. Ideální by bylo vysvléct tě ze všeho. Ale děda Moe mi to nedovolil.“

Matthew povytáhl obočí.

„Myslela jsem to samozřejmě z ryze praktického, zdravotního hlediska,“ vysvětlovala jsem. „Nemyslela jsem to tak, že bych tě chtěla vidět ve spodním prádle.“

Zacukal mu koutek úst.

„Neodstrojila bych člověka, který je v bezvědomí,“ ujistila jsem ho. „Ledaže bych si byla jistá, že na tom, jestli je, no víš, nahý, závisí jeho život. A tvůj život na tom nezávisel. Něco sis mumlal. Takže jsi musel být v pohodě. Navíc nést tě dovnitř nahého by bylo docela trapné.“

Matthew se zakabonil.

„Neboj.“ Vřele jsem se na něj usmála. „S dědou taháme těžké věci úplně běžně. Totiž tahám je hlavně já, jeho to už radši dělat nenechávám. I když začínám mít pocit, že si na těch hodinách pilates, na které chodím, neposiluju svaly tolik, jak mi slibovali. Možná jsem měla dát na svůj instinkt a zkusit krav magu.“ Pokrčila jsem rameny. „Jo a chceš slyšet něco legračního?“

Místo odpovědi se zatvářil divně.

„Adalyn taky omdlela ten den, kdy loni přijela do města,“ řekla jsem mu přesto. „Samozřejmě za jiných okolností. Ačkoli si jsem poměrně jistá, že o tom už víš. Ale stejně, není to legrační shoda náhod? Že oba upadnete do bezvědomí, sotva vkročíte do Zeleného Dubu?“

Z toho, jak se na mě Matthew díval, jsem usoudila, že mu to moc legrační nepřipadá. Navíc jsem si uvědomila, že už nějakou dobu nepronesl jediné slovo, ačkoli já jsem jich vychrlila pěknou spoustu.

„Mám ve zvyku žvanit, když jsem nervózní,“ zamumlala jsem. „Bylo by milé, kdybys taky něco řekl. Může to být fakt cokoli.“

„Nejsi taková, jak jsem čekal.“ Uchechtl se. Krátce a trochu unaveně. Ale byl to smích, a tak jsem to brala. „A zároveň jsi.“

Ve tváři se mi rozlil úsměv. Poprvé za dnešní večer srdečný. Přestože jsem netušila, jak to Matthew myslí.

„Na tohle nemá nárok,“ zavrčel děda Moe, najednou u nás. Strčil Matthewovi do klína talíř. „Nezaslouží si, aby ses na něj usmívala.“

Obrátila jsem oči v sloup. „No, já si myslím, že si po dnešním večeru zaslouží víc než jen úsměv. Nehledě k tomu, že se můžu usmívat, na koho chci, Moe Poe.“

Děda Moe mě ignoroval a namířil prst na Matthewa. „Grilovaný sýr. Jez. Před pár minutami jsi vypadal jako zvadlá petržel. Něco mi říká, že jsi dneska vynechal oběd. Tak se najez.“

„Děda to myslí dobře,“ řekla jsem tomu blonďákovi, který obsadil moje nejmilejší křeslo v domě. Poslušně žvýkal. „Slibuju, že mu domluvím, aby ti přestal nadávat. Nevím, co to do něj dneska vjelo. Je mimořádně nerudný.“

„Nepřestanu s tím,“ prohlásil děda. „A nemyslím to s ním dobře. Chci, aby byl zdravý a silný, ze sobeckých důvodů. Pořád ještě nevím, jestli na něj nemám vzít rákosku.“

Zamračila jsem se na starého pána a pak jsem se otočila zpátky k Matthewovi. „Nemyslí to vážně.“

„Myslím,“ trval na svém děda Moe a vytrhl Matthewovi talíř z rukou, jakmile do sebe dostal poslední sousto. „Spořádal jsi to rychle. Máš ještě hlad?“

„Ne, pane,“ odpověděl Matthew, když sousto spolknul. „Ale děkuju vám, pane.“

Při tom druhém pane jsem vyprskla. „Můžeš mu říkat dědo Moe, tak jako všichni ve městě. Nebo aspoň Moe. Formality nejsou nutné. Přísahám, že –“

„Jmenuju se Maurice,“ skočil mi do řeči děda. „A proč by mi neměl říkat pane, dokud se nerozhodnu, jak s ním naložím? Tohle je můj dům a on není žádný host.“

Otočila jsem se ke svému spolubydlícímu v kšandách. „Tvůj dům? Máš štěstí, že tě mám ráda, jinak bych tě vykopla a poslala do domova důchodců v Nové Hoře bez ohledu na to, že si tam budeš připadat starý.“ Děda zalapal po dechu, přestože musel vědět, že to nemyslím vážně. Takhle snadno se mě nezbaví. Tím spíš po té mrtvici, i když se z ní dobře zotavoval. Obrátila jsem pozornost zpátky k Matthewovi. „Promiň, to –“

„Má pravdu,“ prohlásil Matthew a ty jeho světle hnědé oči mi dodávaly útěchu, jakou jsem si nejspíš nezasloužila. „Vidí mě poprvé a je to tvůj dědeček. Opravdu jsem dneska vypustil oběd. I večeři, když vidím, kolik je hodin. Nebylo to moudré a určitě to přispělo k těm mdlobám. Takže děkuju za jídlo a za čaj i za to, že jste mi sundali mokrou bundu a dovlekli mě sem. Jsem vděčný i za to, že jste mě nevysvlékli do spodního prádla. I když mi nevadí být nahý, máš pravdu, že by to celé bylo dvojnásob trapné.“

Dvojnásob trapné. To slovo jsem sama použila, přesto mě mrzelo, že situaci takhle vnímá.

Děda Moe zamumlal něco nesrozumitelného, načež se otočil na podpatku a šoural se zpátky ke sporáku, aby připravil Matthewovi další jídlo. Vážně štěkal, ale nekousal.

„Moe není doopravdy můj děda,“ cítila jsem potřebu vysvětlit. „To…“ Uvědomila jsem si, že o tom už možná ví od Adalyn. „Asi nebude na škodu to objasnit. Děda bydlí – totiž bydlel vedle. Sousedil s Ottou Higghingsem. Nejsem si jistá, jestli si vzpomínáš –“

„Vzpomínám,“ odvětil Matthew. „Ta stará, všetečná paprika.“

Přikývla jsem a zahihňala se. „Moe nám pomáhal s pracemi na domě, když jsem byla malá. A já si zřejmě jednoho dne umínila, že to je můj děda, a od té doby jsem mu odmítala říkat jinak než děda Moe. Kupodivu se to uchytilo a teď mu tak v Zeleném Dubu říká každý.“ Zmohla jsem se na pousmání. „Tak to prosím dělej taky. Přísahám, že mu to nebude vadit.“

Matthew si mě několik vteřin prohlížel. Zadumaně. Pak se naklonil o kousek blíž a pronesl tlumeným hlasem: „Myslím, že radši vsadím na jistotu. Chci si zachovat koule netknuté,“ pronesl a mrknul na mě.

Mrknul.

Můj původně chabý pokus se proměnil v srdečný úsměv. Dokonce ve šťastný úsměv. Tohle se mnohem víc podobalo tomu Matthewovi, o kterém jsem slýchala. Jakého jsem očekávala. Na základě toho, co o svém nejlepším kamarádovi vyprávěla Adalyn, ale i na základě naší vzájemné komunikace. Adalyn nás oba přidala ke skupinovému chatu s Cameronem, svým klukem a mým kamarádem, a z Matthewových zpráv jsem si o něm vytvořila určitou představu. Byly totiž zábavné, chytré, rozpustilé a nemilosrdně upřímné. Dokázal napsat úplnou nehoráznost a já se přistihovala, že se směju nahlas a čtu si jeho zprávy pořád dokola.

Což mi připomnělo poslední konverzaci, jaká se v chatu vedla. „Takže…“ Odmlčela jsem se a stáhla si rukávy kardiganu. „Jaká byla cesta?“

Vzdychl. „Dlouhá. Únavná. Nudná.“

„No jo, Chicago není zrovna za rohem,“ poznamenala jsem. „Věděla jsem, že přijedeš, ale netušila jsem, že dorazíš dnes večer.“

Svěsil ramena a zabořil se hlouběji do křesla. „Nájem mi vyprší až v pondělí, ale nedokázal jsem spát další noc obklopený krabicemi.“

„Budeš bydlet ve srubu, viď?“ pokračovala jsem. Byl prázdný, teď když si Adalyn s Cameronem našli dům blíž u Charlotte a mládežnického fotbalového klubu, který spolu založili a věnovali mu všechen čas. „U Líného jelena to je skvělé. Bude se ti tam líbit, věř mi. Srub je hrozně útulný, stylový a má ten nejlepší výhled ve městě.“

O to těžší bylo pro Adalyn a Camerona ze Zeleného Dubu odejít. Třeba právě proto srub dosud nepronajali. Možná se s ním v hloubi duše nedovedli definitivně rozloučit. Anebo je napadlo, že bude lepší nechat ho prázdný, pro případ, že by někdo přijel na návštěvu. Nebo někdo potřeboval ubytování, jako teď Matthew. Ostatně moje sestra ani Cameron nepotřebovali další příjem z nájmu. To je výhoda toho, když je člověk pracovitá manažerka nebo profesionální fotbalista v důchodu.

„Slyšel jsem,“ opáčil Matthew. „Taky mě Adalyn varovala, že je neskutečně obtížné ho najít, ale nečekal jsem, že mě bude apka s mapami přesměrovávat celou hodinu. Pořád nechápu, jak jsem se mohl ocitnout na nějaké prašné cestě a vjet rovnou do výmolu.“

„Tak takhle to bylo?“ Cítila jsem, jak se mi čelo kaboní obavami. Věděla jsem, že ho nemám co poučovat – natožpak po dnešním večeru –, ale… „Měl jsi zůstat v autě, Matthewe. Neměl bys chodit ven za bouřky. A hlavně se prosím tě netoulej po lese. Radši příště rovnou zavolej –“ Zarazila jsem se. Znělo to, jako by měl volat mně. „Prostě si někoho přivolej. Pomoc. Odtahovku.“

Dlouho si prohlížel můj obličej, jako by ho překvapila moje reakce. Pak se srdečně zasmál. „Po tom všem přesměrovávání mi došla baterka. Vím, jaké to je klišé. Jenže moje toyota prius nemá USB vstup a vypadalo to, že jsem nějaký kilometr a půl od srubu. Nenapadlo mě, že budu do pár minut promočený na kůži a zabloudím. Když jsem si svou chybu konečně uvědomil, doufal jsem, že ke srubu je to blíž než k autu.“

Zamračila jsem se na něj. Neměla bych to říkat, ale… „Typický chlap.“

Ušklíbl se. „To sedí. Máš pravdu. Bylo to ode mě hloupé a… Mám za sebou dlouhý den, Josie. Vlastně kurevsky dlouhý týden.“

Z těch slov se mi stáhl žaludek. Tušila jsem, že se netýkají jen jeho smolného příjezdu do města.

„To je mi líto,“ pronesla jsem. „Nedovedu si ani představit, jak to muselo být pro tebe těžké. Adalyn mi říkala, jak to dopadlo s tvou prací. Mrzí mě to. Určitě to nebylo spravedlivé a je na prd dostat takhle padáka. Fakt mě to – mrzí.“

Při každém slově, které jsem vypustila z úst, Matthew o něco víc ztuhnul. „Tebe to mrzet nemusí.“

Jenže mě to mrzelo. Vždyť ho propustili, musel odjet ze Chicaga, stěhoval se – podle Adalyn na přechodnou dobu – do Líného jelena a teď k tomu… ten dnešní večer.

Seděli jsme tam, hleděli jeden na druhého a to ticho sice nebylo tíživé, ale nebylo ani úplně příjemné. Za námi zařinčel talíř a já si říkala, jestli se mám omluvit a jít dědovi pomoct, dál si nezávazně povídat s Matthewem, nebo nadnést téma, kterému jsem se dosud vyhýbala.

Matthew zřejmě přemítal o tomtéž, protože jsem viděla, jak jeho zrak klesá k mým rukám, sepjatým na klíně.

„Nejsem doopravdy zasnoubená,“ poznamenala jsem nakonec a ukázala Matthewovi hřbet levé ruky. Řeznou ránu v dlani jsem měla zalepenou náplastí, ale stejně jsem si dávala pozor, abych ji držela obrácenou k sobě. Pro jistotu. „Pochopitelně nejsem zasnoubená s tebou. Ale ani s nikým jiným. Aspoň ne teď.“

„Takže se mi to všechno jen nezdálo, co?“ Zadumal se. „Docela jsem doufal, že ano.“

Tohle trochu zabolelo.

Ale nemohla jsem popřít, že si to zasluhuju. Přinutila jsem se k úsměvu. „Nezdálo. Každá z těch absurdit, na které si vzpomínáš, se opravdu stala.“ Sklopila jsem zrak a položila si ruce zpátky do klína. „Ten prsten je z mého předchozího vztahu a… zasekl se mi. Pokoušela jsem se navlhčit si kůži džemem, což nebyl moc chytrý nápad. Jenže mýdlo nezabíralo a nechtělo se mi čekat, až se rozpustí máslo.“ Zavrtěla jsem hlavou. „A tak se mi jahodový džem zdál jako dobrá, rozumná volba.“

Matthew byl tak potichu, že mě to přimělo se na něj znovu podívat. Měl prázdný výraz. Jako by se snažil nedat vůbec najevo, co si o mně myslí.

Takže jsem pokračovala. „Obávám se, že skutečná je i Bobbi Sharková. Ona, no… Ach jo. To kvůli ní jsem totálně zpanikařila, pokud se tomu dá takhle říkat. Ona totiž… pracuje pro Andrewa. Mého otce. Zaskočilo mě, že se tu objevila. Než jsem se z toho vzpamatovala, vykládala o mně, o nějaké píárové krizi, stěhování do Miami a… najednou mluvila o tom prstenu a tys tam byl a já si přála, aby odešla, a rozhodně se nechci stěhovat do Miami, a tak jsem – tak jsem nepřemýšlela. Prostě jsem jednala.“

Po tom velmi ubohém shrnutí událostí se rozhostilo ticho.

Vjel do mě ještě větší neklid. „Já vím, že se tomu těžko věří, ale –“

„Ne,“ skočil mi Matthew do řeči. „Z mého pohledu Bobbi rozhodně působila jako hrozba.“

Ulehčeně jsem vydechla. Takže to chápal. Zhruba. „Neoznačila bych ji přímo jako hrozbu,“ namítla jsem s úsměvem. Snad byl povzbudivý. Každopádně jsem se o to pokusila. „Ale strach trochu nahání. Natolik, že když jsem tě viděla, pomyslela jsem si, nebo spíš zadoufala, že bys mi mohl pomoct. Jsem koneckonců sestra tvé nejlepší kamarádky, takže to není, jako bych žádala o pomoc úplně cizího člověka –“

„Tohle jsem nevěděl.“

Svraštila jsem obočí.

„Nevěděl jsem to,“ zopakoval. „Snažil jsem se ti pomoct, to je fakt.“ Mnul si svaly na krku. Ztlumil hlas. „Ale netušil jsem, že to jsi ty, Josie.“

Můj úsměv povadl.

Netušil jsem, že to jsi ty, Josie.

„Chápu,“ zakuňkala jsem a mávla rukou. Něco takového se mě přece nemůže dotknout. Ten skličující pocit v žaludku byl absurdní a vůbec nic neznamenal. „Mně sice stačily pouhé tři vteřiny, aby mi došlo, že to jsi ty,“ pokračovala jsem a sledovala, jak Matthew protahuje obličej, „ale to nevadí. Fakt ne. Mám prostě mimořádně dobrou paměť na obličeje. Nehledě k tomu, že jsem byla celá…“ Ukázala jsem na sebe. „Vždyť víš. Od výtažku z řas a džemu. Takže jsem nemohla předpokládat, že mě zahlédneš z dálky, jen ve světle jedné pouliční lampy, a dojde ti: no jo, vždyť tamhle stojí Josie Mooreová. Tak dobře se neznáme. Kdo by takhle někoho poznal?“

Já rozhodně ano.

Ale na tom teď nesešlo.

Matthew váhal, jako by nevěděl, co na to říct, ale nakonec pronesl: „Promiň.“

Zafuněla jsem. „Co? Nemáš se za co omlouvat.“ Zamrkala jsem, protože jsem v jeho tváři spatřila nějaké nové emoce. Rozhodla jsem se, že uzrál čas. Teď. Na to, abych kolem té záležitosti přestala přešlapovat. Zhluboka jsem se nadechla. Pak jsem vydechla. Nakonec jsem ze sebe vychrlila: „Myslímžebychomtomělizkusit.“

Matthew se zamračil.

„Měli bychom pokračovat v tom, s čím jsme začali, a předstírat, že to jsi ty,“ vysvětlila jsem Matthewovi a zvedla ruku. „Ten, kdo mi tohle dal na prst.“

Chvíli na mě zíral s otevřenou pusou. Pak vyhrkl: „Cože?“

„Předstírat, že jsme zasnoubení,“ upřesnila jsem a cítila, jak mě pod kardiganem pálí kůže. „Jako jsme to udělali na té terase. Bobbi to zbaštila. Myslela, že to je doopravdy. Přesvědčilo ji to natolik, že odešla. Což byl účel. Říkala, že se tím vyřeší ten problém. Víš, jak jsem ti říkala o té píárové krizi? Můžu ti k tomu říct víc, ale tváříš se teď fakt divně.“ V obličeji se mu nehnul jediný sval. Ani na těle. „Neomdlíš zase?“

„Ne.“

„Výborně. Skvěle.“ Usmála jsem se, protože se mi trochu ulevilo. „Takže –“

„Ne,“ zopakoval a poskočil mu ohryzek. „Ne.“

„Ne?“ podivila jsem se. „Těch ne je trochu moc na to, že jsem položila jen jednu otázku.“

Z hrdla se mu vydral nějaký divný zvuk. „Nebudeme v ničem pokračovat. Nebudeme –“ Zarazil se. „Nebudeme předstírat, že jsme zasnoubení. Ne.“ Napřímil se v zádech a zvážněl. „V žádném případě, má milá.“

Zamračila jsem se. „Milá?“

Zpražil mě pohledem.

„Ale –“

„Ne,“ prohlásil už počtvrté. Pak dodal mírněji: „Není to možné.“

Taky jsem se narovnala v ramenou. „Můžeme si o tom promluvit. Diskutovat. Udělat si seznam pro a proti. Cokoli budeš potřebovat, abys –“

„Nejde to,“ skočil mi do řeči.

Zase jsem ramena svěsila. „Nemůžeš to udělat, nebo nechceš?“

„Záleží na tom? Jde o to, že to, co navrhuješ, je šílené. To na té terase byl dobrý fór, a až o tom uslyší Cam a Adalyn, budou hýkat smíchy. Ale nemůžeme…“ Ztěžka polknul. „Nemůžeme si hrát na to, že jsme zasnoubení. Vždyť jsem teď přijel.“

Už zase jsem cítila to krátké, ale ostré bodnutí. „Bylo by to určitě jen na chvíli. Dokud se nepřežene bouře. Bobbi se zmiňovala pouze o nějakém pompézním oznámení. Tak bychom si ji mohli vyslechnout a situaci případně přehodnotit.“

Znovu se zasmál, ale znělo to temně. Nevesele a trpce. „Uvědomuješ si, jakou šílenost navrhuješ? Jak je to trapné?“

Tak tohle bodlo pořádně. „Podle všech těch historek, které mi o tobě vyprávěla Adalyn, jsi dělal mnohem větší šílenosti. Nenapadlo tě, že jsi trapný sám?“

Nenamáhal se mi to vyvracet. „Jenže tady nejde o nějakou vysokoškolskou party a nesázíš se se mnou, jestli přejdu nahý přes kampus, má milá. Jde o svatbu. O manželství. Něčí prsten na tvém prstě.“

Už zase ta nahota. A to má milá. „Nebude žádná svatba. Jen zasnoubení,“ opravila jsem ho. „Navíc falešné. Nebudeme se doopravdy brát.“

Jeho rty se nevěřícně zvlnily. Nebyl to hezký úsměv a Matthew si nejspíš vůbec neuvědomoval, jak se tváří. „Nechápu, proč se o tomhle vlastně bavíme. Ani mi to… nemyslí jasně.“ Vstal a já musela zaklonit hlavu, abych mu viděla do obličeje. „Asi bych měl vyrazit do srubu. To –“

Kuchyní se rozlehl zvuk, jako když řeže pilou, a Matthewovi to vzalo slova z úst.

Oba jsme se otočili ke zdroji a zjistili, že kousek od nás sedí u kuchyňského stolu děda Moe. Hlavu měl zakloněnou, ústa dokořán a před ním se na talíři vršila hora grilovaných sendvičů. A chrápal.

Zlatý starý bručoun. Muselo ho vyčerpat všechno to řvaní.

Pak jsem se otočila na podpatku a namlouvala si, že ten nepříjemný pocit v mém břiše nepramení z odmítnutí.

A tohle bychom provést nemohli.