Eleonora z Avignonu

Elizabeth DeLozier

IKAR

Přeložil Václav Procházka

ELEANORE OF AVIGNON

Copyright © 2024 by Elizabeth DeLozier

Translation © Václav Procházka, 2025

ISBN 978-80-249-5893-4

Matce a tetě,

které překypovaly

láskou k historii a literatuře.

\

Hvězdy, které nám vyznačily cestu, mizí.

Musíme pocítit větší bolest,

protože setrvat na místě není dovoleno.

Dante Alighieri, Peklo

Kapitola první

Listopad 1347

Slunce je nízko, když dorazím k lesu. Zastavím na vrcholku kopce, ohlédnu se zpátky na cestu, kudy jsem přišla, a přitáhnu si těsněji kabát proti větru.

Řeka dole se vine kolem městských hradeb jako prut roztaveného zlata. Věž kaple Notre-Dame des Doms v barvě kostní běloby se vypíná nad střechy jako varovně vztyčený prst. Vedle ní každý den vyrůstá nové lešení na Palais Neuf. Dokonce i z takové dálky se přes řeku nesou ozvěnou mohutné údery kladiv a křik kameníků.

Když před pěti lety přijel do Avignonu papež Klement VI., nově postavený palác jeho předchůdce Benedikta XII. na něj neudělal dostatečný dojem – ne, Klementův palác musí být největší a nejokázalejší na světě!

Být venku z města je pro mě požehnáním. Místo moči a dýmu ze spáleného dřeva mohu dýchat nasládlou vůni zeminy. Uhýbám z cesty, zbrázděné koly kočárů, do labyrintu stínů a pohupuji prázdným košem.

Touhle neviditelnou stezkou, kudy matka procházela mezi starými duby kolem sutin římských hradeb a zapomenutých olivových hájů, bych mohla chodit poslepu. V tuhle roční dobu se v lese brzy stmívá. Musím si pospíšit, abych se dostala zpátky dřív, než se na noc zavřou městské brány.

V chladném stínu dubů roste kostival. Sotva zahlédnu drobné purpurové květy, pokleknu, vytáhnu nůž zpoza pásu sukně a začnu odřezávat tenké stonky. V duchu probírám seznam toho, co je potřeba: kostival na Anesina oteklá kolena, fenykl pro pekařovo neklidné dítě a máta k tomu, aby udržela v patřičných mezích blechy. Od té doby, co prší, jsou neodbytné, a Margot mě tím, jak se celou noc škrábe, nenechá spát.

Myšlenka na Margot mě pokaždé zasáhne.

Hlavou se mi honí naše ranní hádka. Když se slova opakují, časem se ohladí jako říční kameny.

„Proč to musí být on?“ zeptala jsem se a začala přecházet po pokoji jako kočka. „Mohla bys mít kohokoli, Margot. Kteréhokoli kupce, advokáta nebo doktora. Proč to musí být Erec Dupont?“

Sestra, která je mým dvojčetem, se posadila na naši postel, narovnala se a složila ruce do klína. „Protože ho miluju,“ řekla jen.

„A není na škodu, že je bohatý,“ odsekla jsem.

„To není fér,“ řekla, a tváře jí polil nach. „Víš, že si ho neberu pro peníze.“

Už za pár krátkých měsíců opustí mě i náš pohodlný dům na ulici des Lices, a vymění ho za sídlo Dupontů, kde jako jedovatý pavouk vládne její budoucí tchyně. Z kostelní lavice pro naši rodinu budu sledovat, jak se má sestra pokorně hrbí vedle ostatních manželek kupců, dávajících na odiv své bohatství krajkami na manžetách a šperky v uších. Já budu záplatovat sukně, sušit byliny, vařit lektvary, vyrábět masti na popáleniny, ke kterým jsem přišla při práci v kuchyni, a napravovat polámané kosti. Mým osudem bude pečovat o stárnoucího otce a sledovat, jak jsem sama stále unavenější a vrásčitější.

„Kde jsem byla já po celé ty roky, kdy jste spolu s matkou chodily po lese a po návštěvách, nebo se věnovaly svým lékům?“ V jejích slovech nebyl hněv, jen překvapení a bolest.

Vzpomínka na stovky rán se vrátila jako sen – matka, klepající na zdobené domovní dveře Dupontových, a Erecovy světlé vlasy, lesknoucí se v přítmí předsíně. Než jsme si mohli dovolit najmout Anes, Margot v tom studeném domě strávila spoustu dní.

„Tys měla matku,“ pokračovala sestra, „a já Ereca.“

„Mohlas chodit s námi,“ řekla jsem ve snaze zbavit se pocitu viny. „Pokud se pamatuji, žádaly jsme tě o to. A tys přišla jen párkrát.“ Sotva jsem ta slova vyřkla, vyzněla naprázdno. Viděla jsem Margot jako holčičku se zavřenýma očima, jak svírá matčinu sukni pěstičkami, a jak ji posílají čekat ven s ostatními dětmi, zatímco matka a já přivádíme na svět jejího nového sourozence.

„Nikdy jsem neměla ráda pohled na krev, Eleo,“ řekla Margot, „ale ráda jsem chovala děti.“

Ze všeho nejvíc se bojím dne, až mě povolají k Margotině lůžku, abych jí asistovala při porodu. Modlím se, aby neumřela jako matka, v krví nasáklé manželské posteli, zatímco bych ji opět zcela bezmocná nedokázala zachránit.

Chladný vzduch náhle prořízne zavytí.

Ztuhnu. Obhlížím les kolem, ostražitá jako králík, ale ve tmě mezi stromy se nic nehýbe. Na mysli mi vytanou vlci z dobrodružné knihy, ale v Avignonu vlka neviděli celá desetiletí.

Zvíře znovu zavyje, hluboce a zoufale, a nakonec zaskučí.

Ten zvuk vychází od louky.

Sáhnu do koše, vytáhnu otlučenou cínovou lžíci, kterou používám k vyrývání fenyklových oddenků, a držím ji před sebou jako zbraň. Jdu dál. Uvědomuji si svůj chrčivý dech i vlhko z půdy, které mi prosakuje do bot. Deset kroků. Dvacet. Třicet. Dojdu na konec lesa k štíhlým stromům, zalitým zlatavým světlem.

Jistý přičinlivý sedlák tu kdysi vykácel mýtinu. Uprostřed louky se krčí torzo chalupy. Polozbořené zdi bez střechy a popínavé rostliny se vinou mezi kameny jako ženské vlasy. Bylo to matčino oblíbené místo. U chalupy, právě tam, kde roste divoký fenykl, stojí vlk.

Podvědomě ustupuji za dub. Zrychluje se mi tep. Viděl mě? Měla bych se dát na útěk? Jsem od něj asi dvacet kroků, ale když budu jemně našlapovat…

Zvíře zaskučí. Ozve se tklivý zvuk psovité šelmy, při kterém mi zaškube v prsou. Opomenu své moudřejší instinkty a vystrčím hlavu zpoza stromu.

Zvíře si mě dosud nevšimlo. Mohutnou hlavu má skloněnou, jako by ho něco v trávě znepokojovalo. Zkoumám hřbet jeho přikrčeného těla, mohutné boky a tvar hlavy. Je to pes, ne vlk – ale jiný než všichni psi, jaké jsem dosud viděla. Tohle zvíře v sobě spojuje divoké předky a přátelské tvory, polehávající pod stolem a žadonící o zbytky. Mezi lopatkami se mu jako ostny ježí černá srst, má protáhlou a kostnatou tlamu.

Pes znovu zavyje. Se svíravým pocitem v břiše si uvědomím, že se tlapou chytil do pasti.

Už jsem viděla oběti pytláků na pozemcích královny Johany – králíky, lišky a občas i ženetky –, ale dosud žádná nebyla naživu. Ležely se skelnýma očima, čenichy potřísněnými krví, jak se snažily ohlodat končetinu uvízlou v pasti, a vzácnými kožichy, rozpáranými supy.

Pomodlím se, vrátím lžíci do koše, opustím svůj úkryt a vyjdu na louku, zalitou mosazně šedavým světlem.

Pes pokývá hlavou směrem, kde zachytil můj nenadálý pohyb. Uskočí dozadu a vyštěkne, sotva mu kov pronikne hlouběji. Uklidním se, krev mi přestane bušit do spánků a opřu se o kmen dubu. Natáhnu k psovi ruku, jak mě to naučila matka, a vybavím si, co v takové situaci říkala a dělala.

Haló, statečné stvoření! Je mi líto, že tě to bolí. Neublížím ti. Můžu ti pomoci, jestli mě necháš.

Pes na mě zírá, uši přitisknuté k protáhlé hlavě. Všimnu si mohutných svalů a silných drápů. Je klidný a poslouchá. Je to pes, ne fena.

Uvolním past a pustím tě na svobodu. Ale musíš mi důvěřovat.

Pohled jeho divokých očí se na moment, během něhož mi srdce několikrát zabuší, střetne s mým. Pak pomalu skloní hlavu. Když se na mě znovu upřeně podívá, vlk je pryč. Zůstává jen pes.

Zadržím dech a vykročím suchou travou.

Těsně před ním pokleknu a obličejem se k němu přiblížím. Nejsem jako matka. Jakmile bude volný, může mi prokousnout hrdlo a nechat mě vykrvácet v podrostu.

Pomalu zvednu ruku a natáhnu ji k němu. Ve tváři cítím jeho horký dech a v nose vlhkou vlnu jeho kožichu. Sotva se ho rukou dotknu na hrudní kosti, ucukne. Srdce v hrudním koši mu pod huňatým kožichem a svaly prudce buší.

Zhluboka se nadechne, svěsí ramena a sklopí uši. Pod mými prsty mu srdce bije pomaleji. Zůstává klidný.

„Hodný,“ zašeptám. „Hodný pes.“

Mnohem klidnější, s vědomím, že mi neublíží, obrátím pozornost k pasti. Pod jeho tlapou je uprostřed trn. Jestli ho uvolním ze spoje, podaří se mi past rozevřít. Jemně, opatrně a pomalu položím levou ruku na podstavec, abych ho přidržela. Pravou rukou se chopím konce trnu. Je od krve, a tak prokluzuje, pevně zapuštěný v kovu. Omotám ho lemem sukně, zatáhnu a uvedu ho do pohybu. Vytáhnu ho, znovu naberu dech a rozevřu čelisti pasti.

Když se ocelové trny, obalené zaschlou krví a chomáčem srsti, oddělí od jeho tlapy, pes znovu zakňučí a tlapu opatrně zvedne. Její konec jen zplihle visí a přes sraženou krev je vidět bělavá kost. Pokusí se na ni přenést váhu a vyštěkne. Bez přemýšlení k němu vztáhnu ruce. Otočí se a odkulhá do lesa.

Celá roztřesená se zvednu a co nejvlídnějším hlasem na něj zavolám. Rozbalím bochník chleba, který jsem si na Anesino naléhání přibalila, a zvednu ho do výšky, aby vánek zanesl k psovi jeho vůni. Širokým obloukem obejdu chalupu v naději, že se znovu objeví. Je ale pryč.

K matce by se vrátil, položil by jí hlavu do klína, nechal by se pohladit za ušima a následoval by ji domů.

Zvířata mě nemají tak ráda jako ji. Když jsem venku v lese, nestane se, že bych se podívala dolů, abych zjistila, že se mi kolem kotníku vine had, a užila si chvíle, kdy na kůži cítím jeho šupinaté břicho. Jeleni nevycházejí ze stínů, aby mi položili své sametové čenichy do otevřených dlaní, jako kdybych byla kněz z kostela Saint-Agricol a měla v nich svěcenou vodu.

Přesto mívám čas od času pocit, že mě někdo sleduje, a podívám se přes rameno. Zahlédnu kočku, která se zdviženým ocasem otírá o roh zdi. Jindy sleduji ptáka, jak slétne k zemi blízko mě, poskočí ještě blíž a se zájmem si mě prohlíží bystrýma černýma očima. Vždycky to končí stejně – kočka zasyčí a odběhne, a pták odletí, aby svým cvrkotem varoval kamarády. Nejsem ta, za kterou mě považovali.

Snažím se setřást z prsou úzkost, která provází vzpomínky na matku. Přichází nečekaně – myji s Anes nádobí nebo s Margot obcházím stánky na tržišti, a najednou si vzpomenu. Matka je mrtvá. Ta myšlenka mnou provane jako zimní mistral a sfoukne všechny svíčky, které jsem zažehla, abych se jí zbavila.

Uplynuly dva prázdné roky od doby, kdy tu ještě byla, nakrucovala se ve své oblíbené sukni a broukala si nějakou baladu, nebo mě brala za ruku, ukazovala mi různé byliny a vysvětlovala, jak se používají – pokud byly k použití – nebo proč bych se některým měla vyhnout. Jedno patří k druhému, říkávala. Až tohle poznáš, nikdy nebudeš sama. Rozhlédni se kolem sebe. Země tě volá.

Nebýt Matyldy Dupontové, Erecovy matky, možná tu teď byla se mnou.

Zvedá se vítr a žene temná mračna oblohou. U zdi na jižní straně polorozpadlé chalupy, ukrytá před větrem a začínajícím deštěm, vyložím z košíku na zem bochník chleba a dvě jablka. Pomyslím na psa ve vlhké noci, na jeho poraněnou nohu, stáhnu plášť z ramenou, složím ho do čtverce u zdi a pomodlím se ke svatému Františkovi, aby přijal tuto oběť.

Vracím se zpátky do Avignonu k otci a Anes. A na chvíli k Margot.

Jsem skoro u silnice, když si uvědomím, že jsem zapomněla na mátu, a v duchu zakleji. Další týden bleších kousnutí pro Margot a bezesných nocí pro mě.

\

Chladné prsty větru mi sahají pod manžety rukávů a límec šatů. Přidám se k zástupu lidí, vcházejících do města z Avignonského mostu. Vlajky, vztyčené nad branou, se zmítají ve větru – červeno-bílá papežská tiára a modro-bílý květ lilie v erbu královny Johany. Stráž v šarlatových uniformách nehne brvou. V posledních odlescích světla se blýskají jilce a pochvy mečů.

Ruch města za hradbami tlumí veškeré myšlenky – hlasy, které volají na pozdrav nebo lákají na zboží, štěkot psů, hýkání mezků a rachot kol od vozů po dlažbě. Obyvatelé města procházejí úzkými ulicemi, klobouky naražené na hlavách proti větru. Zabočím do ulice des Lices, právě když oblohu protne první blesk.

Z otevřených oken rohového domu se rozléhají hlasy a mísí se s vůní vařeného jídla. Hlasitý smích – otec. Slabý kontraalt – Margot. A třetí hlas, bodrý a mužný – Erec.

Chci se rozběhnout zpátky do lesa.

„Tady je,“ říká otec, sotva vstoupím. S námahou se postaví. S každou změnou počasí ho trápí nemocná noha. Je to štíhlý muž, který zamlada býval sportovcem – nejrychlejším běžcem a nejzdatnějším plavcem. Všechno se pokazilo, když jeho kůň zapadl nohou do králičí nory a tu otcovu nechal pod sebou. Moji rodiče se seznámili, když matčin otec – lékař, kterému asistovala – přišel toho mého léčit. Otec už plešatí, ale tvář má stále pohlednou, opálenou a mladistvou, navzdory hodinám stráveným při svíčkách nad papežovými účetními knihami.

Margot a Erec stojí naproti němu. Tvoří půvabné srovnání tmy a světla. Vždycky zapomenu, jak je Erec vysoký. Ačkoli je mu osmnáct – je o rok starší než já a Margot – pro mě je to pořád osmiletý, desetiletý nebo dvanáctiletý kluk, co ze střechy hází jablka po kolemjdoucích a kolena má poškrábaná od kmenů stromů nebo zamazaná od bláta. Tenhle muž se širokými rameny v oděvu z jemné černé vlny je teď někdo docela jiný. Jen vlasy se mu od dětství nezměnily – má je stejně zlatavé jako jeho matka.

„Jdeš pozdě,“ řekne sestra a svraští čelo. „Báli jsme se, že tě zastihne déšť.“

Ačkoli jsme po porodu vypadaly stejně, po pár letech by si nás už nikdo nespletl. Oči máme po otci velké a hnědé, nosy úzké a posazené přímo nad drobná ústa. Zatímco Margotina pleť je bledá a krémová jako mléko, moje je snědá jako otcova, s pihami na nose a lícních kostech. Kdykoli svýma obhroublýma rukama narazím na spící sestru, pokaždé mě překvapí její hebká, jemná kůže pod košilí.

Roztáhnu ruce, abych ukázala, že jsem suchá. „Jak vidíte, vrátila jsem se bez poskvrny.“

„Kde máš plášť?“ zeptá se Margot.

Rychle uvažuji. Nechápali by, jak jsem věděla, že mi divoký pes neublíží. Pochopila by to jen matka.

„Na louce bylo teplo,“ zalžu. „Jak jsem sbírala byliny, pověsila jsem ho na větev a zapomněla na něj.“

„To bylo nerozumné.“ Margot vyhlédne z otevřeného okna na potemnělou oblohu. Vlasy, pracně spletené do copu, se jí lesknou. „Do zítřka bude zničený. Než budu mít čas ušít ti nový, můžeš nosit mámin.“

Podle zatnuté čelisti poznám, že se na mě kvůli dnešnímu ránu ještě pořád zlobí, ale kvůli Erecovi se snaží mluvit přívětivě.

„Slavíme,“ říká otec rozjařeně a ukazuje na džbánek s vínem a poháry na stole.

Tázavě zvednu obočí, i když vzhledem k svíravému pocitu v břiše znám odpověď.

„S Margot jsme si stanovili náš den,“ říká Erec.

Sestra se k němu otočí a štěstí jí rozzáří tvář jako východ slunce.

„Vezmeme se na jaře, až se táta vrátí z Paříže.“

Obávala jsem se, že se vezmou dřív. Ale už je to určeno. Budu se obávat jara.

Zírají na mě, a já si uvědomuji, že jsem neodpověděla. Obnažím zuby k úsměvu.

„To je skvělá zpráva,“ řeknu. „Gratuluju.“

Otec s námahou usedne na lavici. „Sedni si, Eleo,“ vyzve mě a nalije víno.

Přendám koš do druhé ruky, jako kdyby byl těžký, i když je v něm jen pár snítek kostivalu. „Moment,“ řeknu, „jen vybalím koš a zjistím, jestli Anes nepotřebuje pomoci s večeří.“

Aniž bych čekala na odpověď, projdu předsíní a zamířím k úzké chodbě, vedoucí ke kuchyni.

Anes, stojící zády ke dveřím, se nakloní nad hrnec na ohništi a dřevěnou lžící ochutná z jeho obsahu. Překročím práh a upustím koš na vydrhnutý dubový stůl. Ozve se temný úder.

Anes sebou trhne a narazí hlavou do nízké římsy nad krbem.

„Promiň, Anes.“ Přispěchám k místu, kde stojí, a pohladím ji po čele.

„Proboha, dítě,“ vyhrkne, „málem jsem kvůli vám skončila v krbu!“

Setřu jí ze skráně šmouhu od sazí a prohlédnu růžovou pleť pod ní.

„Čekám, že se zázračně uzdravíš,“ řeknu a políbím ji na čelo.

Odstrčí mě. „Ta mrkev potřebuje oloupat.“

Vděčná za rozptýlení a za to, že mohu něco udělat vlastníma rukama, se pouštím do práce.

Anes vaří tak, jak dělá všechno – s provensálskou láskou k jednoduchosti, spojenou s touhou po dokonalosti. Poletuje kuchyní jako buclatá víla a se zaujetím ochutnává, solí a koření. Výsledky jsou vždycky skvělé.

Když jí bylo deset, přišla kvůli neštovicím o celou rodinu. Nezůstaly jí žádné peníze – její rodiče byli nájemci statku – a tak ji poslali na výchovu k řádovým sestrám do nejbližšího a nejchudšího kláštera. V kuchyni vždycky projevovala nadání. V šestnácti letech klášter opustila s mladou baronkou, kterou rodina vytrhla z náboženského života a provdala za bohatého obchodníka s vínem. Dívka dokázala porušit řádový slib cudnosti, nedokázala však žít bez Anesiných ovocných koláčků.

Anes se stěhovala z domu do domu po celém městě podle toho, jestli se k ní Štěstěna přiklonila, nebo se od ní odvrátila. Když mně a Margot bylo jedenáct, přišla bydlet k nám, a rychle se stala členkou rodiny. Navzdory bezpočtu hodin, které jsem s ní strávila v kuchyni, jsem z její kuchařské magie nic nepobrala. Když byla minulou zimu nemocná, udělala jsem kuřecí polévku – něco, s čím jsem jí při vaření bezpočtukrát pomáhala –, ale když jsem jí přinesla misku, ochutnala jednu lžíci a obsah vyplivla. Moje břečka chutnala jako mýdlo.

Zvedám hlavu a vidím, jak mě měří zkoumavým pohledem s rukama na širokých bocích.

„Co je s vámi?“ zeptá se a přeměří mě pohledem od hlavy k patě. „Proč se tak mračíte?“

„Nic,“ zamumlám. „Jsem jenom unavená. Vyšlápla jsem Mount Andaon.“

„Nemyslím jen dneska. Posledních pár týdnů. Od doby, co jsem nastoupila.“

„To všechno ten déšť,“ zalžu a vložím poslední oloupanou mrkev do mísy. „Zítra uvařím čaj proti melancholii. Co je ještě třeba udělat?“

O dvacet minut později vyjdeme celé propocené z kuchyně. Každá z nás nese těžký tác. Anes udělala vepřový koláč s jablky, jehož zlatavou kůrku zdobí lístky těsta a směs šlehaného vejce a mléka, a přidala vařenou mrkev na másle a tymiánu a cuketovou a cibulovou polévku.

„Voní to skvěle, Anes,“ řekne Erec a opatrně jí vezme tác z rukou. Anes září štěstím.

Sedneme si na svá místa u stolu – já vedle otce, Erec naproti mně vedle Margot. Anes rozkrájí koláč, každému nandá pořádnou porci a pak se omluví. Jako vždycky, když máme hosty, jí svou večeři v kuchyni.

Otec mně a Margot naplní číše vínem. Je to jeho nejlepší druh červeného, uchovávaného pro zvláštní příležitosti. Je v bujaré náladě. Jediný syn nejbohatšího obchodníka s vlnou ve městě – lepší partie, než o jaké mohl snít. I když je Margot krásná a vzdělaná, umí latinsky, vede domácí účetnictví, kterému se naučila od otce, a dokonale vyšívá, zůstává dál dcerou papežského notáře a zemřelé porodní asistentky. Všechny měšťanky, a dokonce i některé šlechtičny z nižších vrstev, usilovaly o to provdat své dcery za Ereca Duponta. Ale pro něj existovala vždycky jen Margot. Oblékne ji do sametu a hedvábí, zásobí ji cukrem a kořením, a zajistí, že každý den v týdnu bude na stole maso. Bez ohledu na tu duševně nemocnou ženu, která má mysl plnou jedu.

Otec skloní hlavu, aby pronesl modlitbu před jídlem. „Bože, požehnej nám tyto dary, kterých se nám dostává díky tvé štědrosti skrze Pána našeho, Ježíše Krista.“ Na chvíli se odmlčí. „Děkujeme ti, Bože, za nadcházející manželský svazek Margot a Ereca. Ať je jejich život dlouhý, šťastný a požehnaný mnoha dětmi. Amen.“

„Amen,“ proneseme jednohlasně a pokřižujeme se.

Upiji vína. Ochutnám révu, která uzrála pod horkým letním sluncem a vyrostla v bohaté tmavé půdě, a představím si Margot, jak leží bledá a propocená se zakrváceným klínem.

„Je něco nového o Allistairovi?“ zeptá se otec po několika soustech koláče.

Allistair Dupont, nejstarší syn prostého barvíře látek, byl obdařen matematickým talentem a smyslem pro výhodný obchod. Když mu bylo šestnáct, převzal otcovu živnost a rychle rozšířil nevelký podnik na ulici des Teinturies na úspěšnou obchodní společnost s filiálkami v Paříži, Bruggách a Lille. Poté, co se přiženil do Matyldiny rodiny – jedné z nejstarších v Provence – navázal obchodní kontakty v Navaře a Aragonu. Bylo to v době, kdy válka znemožnila králi Filipovi nakupovat levnou vlnu z Anglie. Je domýšlivý, vulgární a přehnaně sebevědomý. Matka jím v duchu opovrhovala.

„Otec se má dobře,“ odpoví Erec a položí vidličku. „Je v Navaře, kam odjel uzavřít nějakou smlouvu. Pak odcestuje do Paříže. Pověsti o tom, že je nemocný a má nepříjemnosti, jsou dobré pro obchod. Lidé nakupují vlnu, jako kdyby se blížil konec světa.“

„A Matylda?“ ptá se otec.

Cítím, že se na mě Margot dívá, a věnuji se svému talíři.

Erec dlouze upije vína. „Matka je slabá a má horečku,“ odpoví. „V téhle roční době to není nic neobvyklého. Doktor Laurent jí denně odebírá krev. Říká, že jí bude líp, až se změní počasí. Ale horečka neustoupí.“

„To jsi mi neřekl,“ opáčí sestra znepokojeně. „Navštívila bych ji.“

„Nechtěl jsem tě zbytečně znepokojovat, miláčku. Nemocná bývá hodně často. Tahle nemoc se ale zdá být jiná.“ Erec se nečekaně obrátí na mě. „Doufal jsem, že by Elea mohla přijít a prohlédnout ji.“

Sousto se mi drolí v ústech.

„Horečka neustupuje,“ zopakuje. „Někdy vnímá skutečnost, někdy ne. Dnes si vyžádala Bietriz.“

Při vyslovení matčina jména se celá roztřesu.

Podívám se na sestru. V její tváři se zrcadlí můj vlastní neklid. Uplynuly dva roky od chvíle, kdy jsem viděla Matyldu Dupontovou naposled, zabalenou do šarlatových prostěradel. Vím, co jsi zač. A moje matka jí ve své hluboké, chápající lásce odpustila.

„Nejsem jako moje matka,“ řeknu a podívám se Erecovi do modrých očí. „Jestli je její stav vážný, jak říkáš, měl bys poslat pro dalšího doktora.“

Zavrtí hlavou. Ve starostlivém výrazu jeho tváře zachytím pohled chlapce, jakého jsem znala. „Prohlíželi ji už tři. Jednoho otec dokonce přivedl z Paříže. Jediné léky, které vyvolaly trvalou změnu, byly ty od Bietriz.“

„Eleo,“ osloví mě otec. Jeho klidný hlas zní zároveň výstražně. „Jsem si jist, že tvoji ostatní pacienti to pochopí. Vypadá to, že nemoc madam Dupontové je vážná.“

„Uvědomuji si, o co žádám,“ přeruší ho Erec. „A nežádal bych o to, kdyby okolnosti nebyly naléhavé.“

Během jejich ročních námluv jsem dělala všechno pro to, abych se Erecovi vyhnula. Sotva jsem zaslechla jeho hlas, otočila jsem se od dveří, aniž bych na sebe upoutala pozornost, a dělala to tak často, jak to jen šlo. O tom, co se přihodilo našim matkám, se nikdy nezmínil. Jejich téměř sesterské pouto se zpřetrhalo jedné noci, po které následovaly pověsti plné jedu. Otec i matka Matyldě odpustili. Její pomatenou mysl nazývali tragédií. Když Erec poprvé požádal o svolení doprovázet Margot domů z nedělní mše, otec ho uvítal s otevřenou náručí. Ale určitě tuší, co si o jeho matce myslím.

Rozhlédnu se kolem stolu a zachytím sestřin prosebný a otcův zklamaný pohled.

„Vyžádala si Bietriz,“ zopakuje Erec. „Prosím.“

Náhle mi v uších zazní matčin hlas – tak jasně, jako hlaholení zvonu. Odříkává slova, která vyřkla oné noci.

Odpusť jí, Eleo. Neví, co dělá. Je vězeňkyní vlastní mysli.

Myslím na psa v pasti, který by si byl schopen ohryzat vlastní nohu až na kost, aby se dostal na svobodu.

Na lék z řimbaby, tlumící horečku, mám všechny byliny. Kvůli Margot, která bude brzy bydlet pod Matyldinou střechou, a kvůli matce, která by chtěla, abych zmírnila utrpení její přítelkyně, se o něj pokusím.

„Nevím, jak můžu pomoci,“ řeknu, jakkoli svých slov lituji, „ale připravím lék a zítra přijdu.“

„Děkuju,“ opáčí Erec s úlevou ve tváři. „Děkuju, Eleo.“

Za otevřenými okny se zableskne, pak zahřmí a mraky se konečně zbaví břemene deště.

S Margot vyskočíme a spěcháme k oknům, abychom přitáhly svislé příčle, oddělující okenní tabule. Zatímco zatahuji kovový závěs, Margot se natáhne a přikryje mi ruku svou. Uvolním prsty – nejsem ochotna se smířit.

Usedáme zpátky k jídlu. Na chvíli není slyšet žádný zvuk, jen bubnování deště do kamenných šindelů a cinkání příborů.

„Mám novinku o královně Johaně,“ řekne otec polohlasem.

Margot a já zavřeme oči. Napětí, které mezi námi panuje, je na okamžik zapomenuto. Johana, královna Neapole, Sicílie a Jeruzaléma, hraběnka našeho regionu Provence z krve Kapetovců a prapravnučka mé jmenovkyně Eleonory Akvitánské. Divoká, vyhlášená krasavice, žena ze světa, ovládaného muži, byla matčinou oblíbenkyní a hrdinkou našich příběhů před usnutím.

„Provdala se za svého bratrance Ludvíka Tarantského.“

Margot si povzdechne.

„Bez papežova svolení.“

Dusím se svým koláčem.

„Papež Klement je zlostí bez sebe, že byl celý týden upoután na lůžko pro poruchu trávení, a doktor de Chauliac neví, jak ho vyléčit,“ dodá otec a spokojeně si dolije pohár.

Před třemi léty byl zavražděn Johanin první manžel Ondřej, syn krále Karla I. Uherského. Přesně řečeno byl uškrcen a pověšen z balkonu se zohavenými genitáliemi. Všichni věří, že jeho smrt má na svědomí Johana. Jediným důvodem, proč se za něj provdala, bylo zabránit maďarské invazi do Neapole. Vždycky se předpokládalo, že je to Johana, kdo drží v oblasti v rukou skutečnou moc. Nedůtklivý, dětinský Ondřej, nespokojený s tím být pouhým chotěm královny, však rozhodl, že musí být korunován za krále.

Chápu, proč to mohla udělat – způsobů, jak ven z nepříjemného manželství, není mnoho. Přesto bych poradila více citlivosti při popravě.

„Co papež Klement udělá?“ zeptá se Margot. „Vyobcuje je z církve?“

Otec se dá do smíchu a proti světlu zamíchá vínem v číši. „Ale ne. Neudělá nic, jen bude ve svých komnatách překypovat zlostí. Podle svého přání sídlí v Avignonu. Může je buď vyobcovat z církve, vrátit se do rozvalin Říma a nechat se zavraždit jako Bonifác VIII., nebo zůstat ve svém novém, směšném paláci a čekat, až přijde jeho čas. Říká se, že bude soud.“

„Soud?“

Otec přikývne. „Královna Johana a její nový milenec přijedou do Avignonu, kde stanou před soudem za vraždu jejího manžela.“

„Ale Ondřej umřel už před rokem,“ namítám. „Proč je královna soudně stíhaná až teď?“

Otec pokrčí rameny. „Papež váhal, ale Ludvík Uherský, Ondřejův bratr, ho k tomu donutil. Pokud nevynese verdikt, zatáhne Neapol do občanské války.“

Margotina tvář je rudá vzrušením. Naše neohrožená královna bude poprvé v našem městě, ve svém městě. Bude přehlídka. A ona ji uvidí.

„Johana potřebuje jasnou papežskou podporu,“ vmísí se Erec. „Ludvík jí přísahal pomstu. Se svou armádou už obsadil Albu.“ Ta slova znějí naučeně – pravděpodobně je vyřkl jeho otec. „Říká se, že do zimy obsadí Neapol. Pokud ji papež neprohlásí za nevinnou, Uhři město vyplení a královnu a jejího milence popraví.“

„Ludvík Tarantský se může stát lovnou zvěří,“ souhlasí otec. Je šťastný, že může s někým mluvit o světových záležitostech. „Ale královnu Johanu nelze zavraždit. Ludvík Uherský to ví. Je to zbohatlý král sedláků. Na to, aby změnil směr, jakým se v budoucnu bude Evropa ubírat, nemá ani váhu, ani rodokmen.“

Hovor se poté stočí od královny Johany k nekonečné válce Francie s Anglií, zemětřesením a chorobám na Východě. Nechávám svou pozornost, ukolébanou vínem a jídlem, těkat sem a tam, a snažím se ignorovat strach, který se v mé mysli kupí jako bouřkové mraky nad námi. Zítra uvidím Matyldu. Otec zakloní hlavu a dá se do smíchu, pobaven nějakým Erecovým výrokem. Takhle se smát od plic jsem ho neslyšela celou věčnost. Margot nespouští Ereca z očí. Pleť jí září jako měsíc.

Vejde Anes, aby odklidila talíře. Otec se zvedne od stolu. Uvědomuji si, jak je pozdě, a jak hodně jsem unavená.

„Přijměte, prosím, moje poděkování za dnešní večer,“ říká Erec.

„Takový sňatek zasluhuje oslavu,“ opáčí otec a s námahou se postaví na nohy. Jeho vinný sklep je prázdnější, než byl dnes ráno. „Až se vrátí Allistair, musíme povečeřet společně. Už to trvalo příliš dlouho.“ Srdečně podá Erecovi ruku, otočí se a opatrně vykročí po schodech do svého pokoje.

Erec si bere plášť z věšáku u krbu a přeje sestře dobrou noc. Odklízím talíře. Snažím se nebrat na vědomí jejich smutné pohledy i způsob, jakým se drží za ruce – jako tonoucí, který je vztahuje ke břehu.

S pomocí Anes v kuchyni si dávám na čas. Doufám, že Margot mezitím usne a já se budu moci bez řečí vplížit do postele vedle ní. Umyji a utřu nádobí, zametu dlaždicovou podlahu, chleba na zítra nechám vykynout u ohniště, a konečně se vydám po schodech nahoru.

Zpod podlahy našeho pokoje probleskuje proužek světla svíčky. Otočím klikou a vejdu.

Margot sedí na posteli a na klíně drží otevřenou matčinou knihu La Comedia s ohnutými rohy stránek. Rozpuštěné vlasy, podobné surovému hedvábí, jí splývají po ramenou. Ztěžka dosednu na židli v rohu a rozšněruji zablácené boty.

„Děkuju,“ řekne sestra tichým hlasem.

Vysunu nohu s punčochou z boty. Snažím se vyhnout sestřině pohledu. „Jestli Matyldu Dupontovou nedokážou vyléčit tři doktoři s diplomem, nevím, jak to má dokázat bylinářka. Navzdory tomu, čemu věří tvá nastávající tchyně, nemám žádné nadpřirozené schopnosti, jen matčiny lektvary a zdravý rozum.“

Margot zavře knihu. „Co je s tebou?“

Neodpovím. Sundám druhou botu a strčím ji pod židli.

„Od té doby, co jsme s Erecem oznámili naše zasnoubení, jsi na mě ošklivá. Chováš se jako dítě.“

„A ty se chováš jako pes, který čeká u dveří na svého pána.“

Rána pod pás. Lituji svých slov, sotva je vypustím z úst.

„Opovrhuješ Erecem?“ zeptá se Margot zvýšeným hlasem. „Nebo Matyldou? Mnohokrát jsem ti říkala, že s madam Dupontovou je třeba mít soucit, ne se jí bát. Držíš se téhle nenávisti, protože ti dělá dobře mít někoho, na koho můžeš svalit vinu. Není to její vina, že matka umřela. A ty to víš.“

„Její chybou je, že matka umřela bez péče doktora nebo porodní asistentky,“ odseknu. „Nebyl tam nikdo, kdo by jí pomohl, jen vyděšená holka.“

Margot povzdechne a pohlédne ke stropu, jako by chtěla dát najevo svou trpělivost. V matném světle vypadá tolik jako matka, že mě to až zabolí v prsou. „Probrali jsme to snad stokrát. Nikdo ji nemohl zachránit. Dítě bylo příliš velké.“

„A Otec Loup?“ vyštěknu. „Neopakoval Matyldiny lži, když stál u její smrtelné postele a proklínal ji?“

Vidím knězův protáhlý, shrbený hřbet a cítím zápach jeho nemytého stáří, potlačující vůni deště, levandule a krve.

Kdyby už neumírala, upálil bych ji sám. A tvůj čas, děvče, také přijde. Vidím, že ďábel už do tebe zaťal drápy.

Zvednu hlavu a zjistím, že se na mě sestra dívá. Z výrazu její tváře najednou nabývám pocitu, že jsem hodně mladá.

„Je pryč.“ Margotin hlas už nezní rozhořčeně. „Odvezli ho do Arles, pamatuješ? Možná mrtvého. Víš, co by matka řekla. Zbav se té nenávisti, než tě zničí. Je čas nechat minulost minulostí.“

Vnitřní hlas mi našeptává, že má pravdu. Ale matka tu není. Její tělo leží pod kameny Saint-Agricol a její duše, které se nedostalo rozhřešení, bloudí – pokud se dá kněžím věřit – po nekonečných pláních očistce.

Margot zhasne svíčku a stulí se pod přikrývky. Chvíli sedím bez hnutí ve tmě, pak vstanu a svléknu si šaty. Kůže pod tenkou košilí mě svědí. Nadzvednu lůžkoviny a ulehnu zády k Margot tak, že zabírám co nejmenší část matrace.

Naše záda dělí jen několik palců. Sestra usíná. Naslouchám tepu srdce, které přišlo na svět vedle mého z krve naší matky. Domov, šeptá. Domov. Domov.

Chybí mi jako mrtvému dech.

Kapitola druhá

Rozbřesk je mlhavý a chladný.

Anes odejde časně ráno na tržiště. Otec, jako obvykle, sedí už od rozednění v kanceláři notáře v papežském paláci. Aniž by na mě promluvila jediné slovo, Margot se vypraví na dobročinnou obchůzku do La Pignotte, chudobince u kostela Saint-Agricol. Má sestra tráví dny plněním všedních úkolů všech mladých měšťanek. Nejdříve roznáší starý chléb a rozměklou zeleninu méně šťastným. V městských chudobincích často potkává známé – dívky, které by jí nejraději vypíchaly oči vyšívací jehlou, aby samy dostaly šanci vzít si Ereca Duponta – a společně klábosí o tom, která je těhotná nebo zamilovaná, a čí manžel byl přistižen v jednom z jedenácti avignonských domů špatné pověsti. Po návratu domů porovnává stvrzenky z tržiště s měsíčním rodinným rozpočtem, pomáhá Anes s domácími pracemi, a po zbytek odpoledne probírá manželskou truhlu a zašívá, co je třeba. Zdá se mi, že už má dost prostěradel a nočního prádla na několik životů. Přesto nepřestává sklánět hlavu nad metry lněného plátna, které dostala od Ereca jako zásnubní dar, a prošívat ho záviděníhodně jemným stehem.

Jsem sama v kuchyni. Snídám chléb se sýrem a procházím matčinu knihu s receptem na lék z řimbaby proti horečce. Je tím nejcennějším, co mám. I když má zprohýbané rohy a je navlhlá, obsahuje všechny léčebné postupy – léky na vyvolání počátečních kontrakcí, kdy dítě nevychází ven, léky proti bolesti zubů a žaludečním křečím, na mírnění kašle v zimě a proti bolestivým otokům kloubů.

Najdu příslušnou stránku a projíždím ji prstem písmeno po písmenu.

Lék proti horečce

Roztluč paličkou hrst řimbaby.

Přidej lžíci prášku baldriánu.

Přidej lžíci prášku vrbové kůry.

Přidej pět kapek sirupu z černého bezu a medu.

Vše smíchej s živou vodou.

Kdykoli vyrábím léky podle matčiných receptů, pořádně se ponořím do práce a pokaždé cítím uspokojení. Při pohledu na její písmo, připomínající pavoučí nohy, si vzpomenu na jisté pohyby jejích rukou.

Sotva kostelní zvony odbijí k modlitbě, sbalím koš. Zírám na prázdný věšák, kde obvykle visí můj plášť, a pak si vzpomenu, že jsem ho nechala na louce raněnému psovi. Margot měla pravdu – bylo to pošetilé.

Nahoře v otcově pokoji sáhnu do šatníku, sundám z věšáku matčin plášť, a dlouho zůstanu stát s nosem zabořeným do šedé vlny. Zdá se mi, jako kdyby mi dům naslouchal, i když je kolem tísnivé ticho.

\

Vydávám se městem, zahaleným do těžkých dešťových mraků, na sever. Strach se mi lepí na paty jako magnet.

Jak se blížím k ulici Dorée, domy jsou stále větší a okázalejší. Některé tvoří sídla městské nižší šlechty, ty nejnádhernější ovšem patří příslušníkům nové třídy kupců. Díky obchodu tyto rodiny zbohatly mnohem víc než advokáti a notáři, kteří – podobně jako moje rodina – žijí na ulici des Lices a stylizovaly se po vzoru staré šlechty do rolí uhlazených boháčů. Pokud má člověk dost zlata, lze si kromě starých erbů koupit i nová dědictví.

Dům Dupontových je krásný, prostorný a vzdušný. V ulici Dorée působí jako varovný strašák v poli. Jeho bílá kamenná fasáda je zašpiněná sazemi. Pozoruji ho z protější strany ulice, kde čekám, až se uvolní cesta od rachotících kár a oslů, obtěžkaných nákladem. Zavřená sloupková okna, která jako by se dívala dovnitř, nic neprozrazují.

Než jsem byla dost velká na to, abych doprovázela matku na jejích návštěvách po domech, aniž bych se jí pletla pod nohama, nechávala mě i Margot s Erecem, zatímco se věnovala pacientům. Schovávali jsme se všude po domě, lezli na střechu, házeli po kolemjdoucích shnilá jablka a ve sklepě hledali duchy, dokud nás nepřistihla Erecova vychovatelka a nepřinutila ho vrátit se na vyučování. Jednoho dne jsme se s matkou vydaly do ulic a lesů a nechaly Margot tady, ve studeném sídle Matyldy Dupontové.

Vzpomínky se řadí jedna za druhou, jako když vzlétá hejno holubů – já, Erec a Margot vykopáváme červy v zahradní půdě. Erec se směje z nejvyšší větve stromu. Honí Margot, ve dveřích zakopne o práh a rozsekne si bradu. Když mu moje matka ránu zašívá, vede si statečně – svírá bradu a tiskne mi ruku tak silně, že mám pocit, že to nevydržím.

Vybavím si Erecovu tvář v den, kdy matka zemřela, odrážející jako zrcadlo mou vlastní bolest.

„Vrať se, děvče!“

Kolem projíždí vůz, naložený tuřínem, a já mu uhýbám z cesty. Když se poté provoz uklidní, kličkuji ulicí ke dveřím, beru za těžké bronzové klepadlo a nechám ho dopadnout.

Po chvíli přichází otevřít žena s úzkýma očima. Všimne si mého mokrého pláště a bláta na botách. Její zástěra a čepec jsou naškrobené a zářivě bílé. Tak jako z Matyldy, a všeho v tomto domě, je z ní cítit nepříjemná nadřazenost.

„Dobrý den,“ pozdravím a seberu odvahu k úsměvu. „Jsem Erecova stará kamarádka. Požádal mě, abych navštívila jeho matku.“

„Ovšem,“ opáčí a přezíravě nade mnou ohrne nos. „Mladý pán mi řekl, že vás mám očekávat.“ A pak dodá, spíše s lítostí: „Pojďte dál.“ Ustoupí, aniž by víc otevřela dveře. Protáhnu se kolem ní do předsíně u vchodu. Sotva mé oči přivyknou přítmí, které uvnitř panuje, můj i Erecův stín z mládí se rázem rozplyne.

„Můžu vám vzít plášť?“ zeptá se žena. Její slova znějí zdvořile, ale jejich tón je odměřený.

„Děkuju.“ Rozepnu plášť a zdráhavě jí ho podám. Cítím se bez něj nahá, jako kdyby mi poskytoval určitou formu ochrany.

„Oznámím madam Dupontové, že jste přišla,“ řekne. Jak opouští místnost, drží můj svršek v uctivé vzdálenosti od těla.

Předsíň se od doby, kdy jsem tu byla naposled, nezměnila. Stěny pokrývají drahé tapisérie, a uprostřed stojí dlouhý stůl s nohami, zdobenými řezbami – vsadila bych své boty, že nikdy neviděl žádnou hostinu. Přede mnou do prvního patra stoupá schodiště s honosným zábradlím, zdobeným spirálovitým kováním a nedávno zakoupeným erbem Dupontových.

Zpod mých podpatků se zvedají obláčky nasládlé vůně slámy a levandule. Pohazovat byliny po podlaze z rákosové sítiny naučila Matyldu matka.

Z tapisérií na mě zírají svatí. Jejich tváře jsou jednotvárné a prázdné. Zápach svíček, planoucích na lustru, se mísí s vůní levandule. Svíčky jsou lojové, nikoli ty z včelího vosku, které stojí mnohem víc a sladce voní. I když je Allistair Dupont bohatý, vždycky bude jen synem obchodníka s vlnou.

Když jsme byli děti, chovala pod tímto stolem kočka svá koťata. Erec, Margot a já jsme celé hodiny leželi na břiše a dívali se, jak je olizuje, aby byla čistá. Sotva je objevila Matylda, přinutila čeledína, aby je vložil do pytle, pytel zavázal a hodil do řeky.

„Eleo?“

Otočím se. V klenuté předsíni, vedoucí do pracovny jeho otce, stojí Erec v tmavozeleném kabátci. Světlé vlasy se mu lesknou.

„Děkuju, že jsi přišla,“ říká a udělá několik dlouhých kroků. „Můžu ti vzít koš?“

Podám mu ho. „Jak je dneska Matyldě?“

„Horečka v noci stoupla,“ odpoví. „Neví, kde je, a mě nepoznává. Jsem rád, že jsi tady.“

Všimnu si neklamných známek toho, že v noci nespal – namodralých kruhů pod očima a pomačkaného bílého nátělníku.

„Jak dlouho už je nemocná?“ Ignoruji obavy, které mě tíží v žaludku jako kámen, a nasazuji věcný tón, jakým moje matka zakrývala znepokojení.

„Je odtažitá a neklidná. Má sklon prudce měnit nálady. Minulé úterý jí doktor Laurent pustil žilou. Dělá to dvakrát týdně. Příští den byla slabá, ale to není neobvyklé. Ve čtvrtek se probudila s horečkou, a tak jsem povolal doktora zpátky. Doporučil mírnou dietu o chlebu a mléce a zmínil se o tom, co způsobilo její příznaky. Snad Jupiter ve Střelci. V těch astronomických nesmyslech se nikdy nevyznám.“

V předsíni, vedoucí do míst pro služebnictvo, se znovu objevuje žena s úzkýma očima.

„S madam Cromierovou už jste se setkaly,“ říká Erec a ukazuje směrem k ní. „Je to matčina komorná.“

Dotyčná se škrobeně ukloní. Skoro slyším, jak jí vržou kosti.

„Přinese všechno, o co požádáš. Půjdeme nahoru?“

Přikývnu. Rty mám najednou suché.

Když stoupáme po schodišti, paní Cromierová jde diskrétně několik kroků za námi. Vzpomínka na poslední návštěvu tohoto domu mi buší do mozku jako pěst na dveře.

„Dneska ráno matka znovu poslala pro Bietriz,“ zašeptá Erec.

To pro ni, pro Margot, jsem tady. Horečka se může vydávat za šílenství, připomenu si. Možná jde jen o horečku.

Vystoupáme na podestu a dlouhou potemnělou halou zamíříme ke dveřím Matyldiny komnaty. Erec zaklepe, ucho přitisknuté ke dřevu. Znovu vidím jeho chlapeckou tvář, vážnou a vyděšenou. Otočí klikou a pokyne mi, abych ho následovala.

Horko mě zasáhne do tváře, jako kdyby mě do ní někdo udeřil.

V krbu plane oheň jako uprostřed zimy a osvětluje pokoj rudou září. Masivní sametové závěsy jsou zatažené proti dennímu světlu. Do nosu mi proniká lepkavá vůně kadidla, smísená s potem, výkaly a něčím ještě odpornějším.

Jakási žena poklekne a přiloží do ohně. Poznávám v ní růžolící, věčně propocenou kuchařku Dupontových. Dřevěnou lžící rychle prohrábne dno ohniště. U vysoké postele s nebesy stojí dvě další služebné. Podle sazí v pohublých tvářích lze soudit, že slouží v kuchyni. Sotva vejdeme, udělají pukrle a odstoupí, aby odhalily postavu, ležící zabalenou v bílých prostěradlech, drobnou jako dívenka.

Erec položí koš na stůl a skloní se ke své matce. Vyprostí bezvládnou ruku, zvedne ji k ústům a zamumlá něco uklidňujícího. To je pokyn pro mě, abych přišla blíž.

V duchu jsem ale v jiném pokoji, kde jasné ranní světlo ozařuje krví nasáklá prostěradla, na kterých leží moje matka, bez hnutí a s otevřenýma očima.

Erec se chopí slova. Výjev přede mnou nabývá ostrých rysů.

„Matko,“ řekne s něhou v hlase. „Eleonora je tady, aby se o tebe postarala.“

Cítím, jak se osudí otáčí jako mlýnské kolo na jednom z vodních mlýnů pana Duponta. Přinutím nohy přikročit k posteli.

Změna, jakou prošla Matylda Dupontová, mi vyrazí dech. Od doby, kdy jsem ji viděla naposledy, uplynuly jen dva roky, ale mohlo by jich být klidně dvacet. Její křehká krása je pryč. Bílá pleť, na kterou byla tak pyšná, se krabatí kolem bezbarvých, seschlých rtů. Kdysi zlaté vlasy prořídly, jsou matné jako suchá tráva, přilepené potem k čelu a polštáři. Přes kůži cítím nemoc, jako když člověk pozná zkyslé mléko. Něco v ní zahnívá.

Je to opravdu jen horečka?

Rozbalím koš. Erec stojí za mnou a sleduje, jak vyndávám léky. Doufám, že nevidí, jak se mi třesou ruce.

„Kdy došlo k poslednímu krvácení?“ zeptám se, především proto, abych se zbavila paniky.

„Před třemi dny.“ Erecův horní ret je orosený potem. V pokoji je opravdu dusno.

Nahmatám Matyldě na vlhkém a studeném krku a na zápěstí pulz. Je rychlý a mělký. Její pravá paže – ta, kterou Erec vyprostil zpod prostěradel – je zabalená v bílém obvazu. Místem k odběru krve je žíla v ohbí lokte.

Rozvážu obvaz a v bílém těle odhalím šest vodorovných řezných ran. Pleť připomíná hadí kůži s bezpočtem jizev. Skrčím se a představím si chladný skalpel, prořezávající se jemnou kůží mého předloktí. Moje matka pouštění žilou nenáviděla. Pokládala ho za barbarské, za něco, co oslabuje pacienta. Tyhle rány jsou z různých fází léčby – vrchní řez pokrývá tenký stroupek, na čistých a otevřených okrajích dolního řezu tuhne zarudlá krev.

„Bral jí doktor Laurent krev jen z téhle paže?“ zeptám se.

Erec pokrčí rameny.

Přejdu na opačnou stranu postele, zvednu prostěradlo a obnažím Matyldinu levou paži, zabalenou do starších, špinavých obvazů. Najdu okraj a začnu gázu stahovat. Cítím v rukou, jak je paže oteklá a těžká. Když jsou jednotlivé vrstvy gázy odstraněny, zápach hniloby zesílí. Gáza se k sobě lepí. Erec vytáhne z kapsy navoněný kapesník a přiloží si ho k nosu.

Stáhnu poslední obvaz. Přímo pod ohybem lokte se podebírá řez v délce jehly. Je modrošedý a okolní živé maso zduřelé, posázené purpurovými a žlutými skvrnami.

Jemně uchopím Matyldinu paži, jednou rukou nad a druhou pod řezem, a stisknu. Rozštěpené okraje kůže zaplaví hnis. Erecovi za mnou se zvedne žaludek. Matylda zasténá. Oči pod opuchlými víčky se jí prudce chvějí.

Nejsem jako moje matka, ale vím, že rána hnisá a potřebuje okamžitě vyčistit. I kdyby tady teď matka byla, nejsem si jistá, jestli by Matylda tuhle nákazu nebo amputaci, kterou by nejspíš doporučil každý doktor, vůbec přežila.

Odvracím se od všech svých nočních můr a omezuji se na jediné – tuhle nemocnou starou ženu.

V rudé záři ohně v krbu je Erecova tvář bledá.

„Rána hnisá. A na mé schopnosti je v příliš pokročilém stadiu,“ zašeptám. „Měl bys zavolat doktora.“

„Doktor Laurent by ji zabil,“ procedí Erec skrze zatnuté zuby. „O tom, že prohlédne její poslední řez, neuvažoval. Ba co horšího, když objevil hnilobu, usoudil, že by ji mohl odstranit dalším odběrem krve. Ten člověk do tohohle domu už nikdy nevstoupí.“

„Tak budeš muset povolat jiného doktora. Dělám čaje proti virové infekci v nose a krku, Erecu. Nejsem jako moje matka.“

Erec přistoupí blíž a sníží hlas. Zvednu hlavu a pohlédnu svému starému kamarádovi do tváře. Do tváře, kterou moje sestra miluje.

„Ten idiot doktor tu byl denně a nebyl za tu dobu schopný poznat to, co jsi ty poznala hned,“ řekne. „Poslala pro tvou matku. Její znalosti a schopnosti žijí v tobě. Prosím.“

Přinejmenším si nepovedu hůř než onen doktor, příliš zaslepený pýchou, než aby zpochybnil svou původní diagnózu. Ano, věděla jsem, co je špatně. Ano, viděla jsem matku, jak zašívá stovky ran.

„Udělám, co budu moci, abych ránu vyčistila a zašila,“ řeknu zdráhavě, „ale zároveň ti říkám, abys přivedl doktora. Budeš muset běžet, jako kdyby tě honil sám ďábel. Rozumíš?“

Jeho tvář se rozjasnila úlevou. „Rozumím.“

Než se Erec a ta žena vrátí, vypálím skalpel, jehlu a kleštičky v ohni.

„Připravte, co je třeba,“ pokynu paní Cromierové. „A také horkou vodu a tkaninu.“

„Co teď?“ zeptá se Erec.

\

\