Nepatrná ztráta osamělosti

Eli Beneš

Vychází za podpory Ministerstva kultury ČR.

© Eli Beneš, 2023

© Graphic & Cover Design Denisa Myšková — Studio Symbiont, 2023

© Filip Tomáš — Akropolis, 2023

ISBN 978-80-7470-469-7

ISBN 978-80-7470-470-3 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-471-0 (ePUB)

OBSAH

1. Část I — V uhlí

2. Část II — Jména

3. Část III — Sestup

4. Část IV — Na život!

5. Epilog — Slova

ČÁST I

V UHLÍ

1.

Stál jsem uprostřed ztichlého městečka na náměstí, pokud se to za náměstí dalo vůbec označit, spíš to byla široká svažující se ulice, kterou lemovala podivná směsice domů. V jejím čele se tísnilo několik skrovných horských roubenek, z nichž jednu polykala hladová moderní budova spořitelny. Někdo na jejím rozložitém průčelí strhal německá písmena, místo stále viditelného Sparkasse se na odpoledním slunci leskl nápis v češtině a několik rudých kapek z něj stékalo po fasádě jako krev z raněného zvířete. Na opačné straně se na slunci blýskal prosklený rohový palác, zřejmě hotel, několik z jeho velkých oken bylo rozstřílených, ale střepy už někdo dávno zametl.

Byl tu takový klid, že jsem slyšel nervózní zurčení vody v městské kašně a šumění větru v korunách stromů, přerušované třepotáním praporů vyvěšených z oken, půlky zcela rudých a půlky našich, před radnicí dokonce vlály vlajky všech Spojenců. Vítr s nimi zlostně cloumal, jako když se vyklepávají ubrusy, ty rány mě lekaly, žaludek se mi svíral. Nevěděl jsem náhle, co si mám počít, jako by mě to ticho přemohlo, stejně jako se zmocnilo tohohle divného a prázdného městečka. Pak mi došlo, že je na mě ze všech stran vidět, stáhl jsem se raději pod nízko zastřižené stromořadí před obecní školou. Z jejího vchodu kdosi vyšel ven a praštil dveřmi, trhlo to se mnou, ten muž na mě pohlédl a zase se spěšně schoval dovnitř, nestihl jsem říct jediné slovo. Měl jsem žízeň.

Ještě předešlou noc jsem se choulil pod stočenými listy kapradí vysoko v kopcích a naslouchal vzdálenému hluku střelby, zněl jako ohňostroj — ovšem jisté je, že to žádná oslava nebyla — a teď stojím tady, v tomhle umlklém městě, o nic hlučnějším než les a louky nad ním.

O malou chvíli později se ke mně odnikud přišoural stařec v ošuntělém klobouku, zvedl ke mně svůj unavený pohled, už jsem otevíral pusu k pozdravu, náhle přede mnou poskočil, jako by zázračně ožil, a rozeběhl se beze slova po náměstí dolů k mostku, za nímž zmizel docela, a já zůstal na náměstí zase sám.

Schoval jsem se za úzký kmen stromu, já přece vím, jak být vidět co nejméně, opatrně jsem se rozhlížel, cítil jsem čerstvou trávu, svěží horský vzduch, nějaké nasládlé květiny a opojný pach rozlitého benzínu. A vodu rozstřikující se z kašny, ze které bych se rád napil, neměl jsem v puse ani doušek od včerejšího odpoledne, kdy jsem narazil na čirou kaluž podél rozryté lesní cesty. Plaval v ní mlok, černé tělo pokryté jasnými žlutými skvrnami — kladl jsem si otázku, zda by se dal sníst, přestože jsem hlad neměl, nebo aspoň ne takový, jakému jsem byl ještě nedávno uvyklý.

Oprášil jsem si šaty, rukou jsem přejel po botách a smetl z nich nánosy hlíny a jehličí. Pak jsem znovu čekal, skrytý v poskakujících stínech stromů, a pozoroval okna těch zvláštních domů okolo — některá byla otevřená, jenomže se z nich nikdo nevykláněl, chvíli mi přišlo, že na mě někdo míří puškou, a přikrčil jsem se, byl to nakonec jen přelud.

Uplynulo pár minut, už jsem to nemohl vydržet, sebral jsem poslední ostatky odvahy i sil, a aniž bych spustil oči z těch zírajících oken okolo, přibelhal jsem se k zurčící kašně, vnořil jsem do jejího chladu ruce až po lokty a omyl si je, pár kapek jsem si nacákal i na obličej a s úlevou je rozetřel. Poté jsem znovu chvíli postával, rozhlížel se a naslouchal — krom tekoucí vody a klepajících se praporů nebylo slyšet vůbec nic — sklonil jsem se zase k prýštícímu praménku, měl jsem v úmyslu se jen rychle občerstvit, jenže ta studená, po rezu páchnoucí voda mě omámila, druhý hlt, třetí hlt, házel jsem ji do sebe jazykem jako pes, lemtal jsem ji, až mi stékala po bradě, za krk a pod košili, nemohl jsem se toho požitku vůbec nabažit.

„Halt!“ zařval náhle kdosi za mými zády, ostrá bolest mi projela ramenem, trhnul jsem sebou a zaječel jsem, někdo mi zkroutil ruku vysoko k lopatkám a přišpendlil mě ke kamennému okraji kašny. Obličej se mi zanořil pod hladinu, vyplivl jsem poslední doušek do vody a pokusil se nadechnout, nohama jsem hledal pevnou zem, třepal jsem se ve vzduchu jako přimáčklý brouk, ale ten někdo mě sevřel ještě pevněji.

„Co tu děláš? Papíry!“

Tykání.

Snažil jsem se vymanit, zcela bez úspěchu, neměl jsem proti jeho síle sebemenší šanci, jak bych také mohl? Začal mě šacovat a z kapes mi vytáhl zbývající dva plátky chleba se skrojkem sýra, s úlekem jsem cítil, jak se drobí o těsné švy mých kalhot a padají na zvlhlé dláždění.

Otočil jsem hlavu — to byl jediný pohyb, kterého jsem byl v tu chvíli schopen — za mnou se skláněl chlapec, rozhodně ne starší než já. Oblečený do pumpek a kožené bundy, jeho oděv vzbuzoval dojem uniformy a chování dojem funkce. Pak jsem si všiml, co to způsobovalo — na ruce, která mi kroutila paží, zářila bíle páska a na ní se pyšnila dvě rukou načáraná písmena RG, pod nimi temně rudá hvězda. Nevěděl jsem, co to znamená.

Zíral jsem přímo do jeho kulaté dětské tváře, ta se ve vteřině zkřivila, okamžitě mě pustil a odskočil ode mě, jako bych byl nějaká zrůda.

„Nemám,“ vypadlo ze mě, zatímco hoch ukročil další dva kroky dozadu, povolil přezku odřeného pouzdra u pasu a vytáhl pistoli, já dobře poznám, co je tohle za zbraň, uzávěr zazvonil a krátký prst hlavně ukázal přímo na můj hrudník.

Narovnal jsem se. Ruka v rameni mě pálila.

„Ani se nehni!“

Neměl jsem samozřejmě v úmyslu udělat jediný nepatrný pohyb navíc, přesto znovu křikl.

„Ani se nehni!“

Stáli jsme proti sobě, myslím, že měl nepochopitelně větší strach on ze mě než já z něho, utěšoval jsem se, že kdyby mě chtěl zastřelit, dávno bych ležel na zemi, jsem zvyklý, že se při pochybách rovnou střílí, ne jedná.

„Ruce nahoru!“ poručil, chvíli jsem se bál, protože nebylo jasné, zda se nemám hnout, nebo mám dát ruce nahoru. Pak jsem je opatrně zvedl.

„A teď tři kroky přede mnou. Mazej! My už si s tebou poradíme!“

„Kdo my?“ zeptal jsem se.

Zasunul do kapsy můj chleba, dobře jsem to viděl, povolil sevření a kopl mě do zadku, dutě to plesklo.

Městečko bylo malé, přešli jsme rezavý mostek nad řekou pár metrů od náměstí, minuli sokolovnu, můj doprovod poznamenal, že před ní stávala socha Masaryka, ale ten už se sem nevrátí, neříkal jsem nic, proč bych měl, nebylo mi jasné, na co ta poznámka, ramena mi tuhla, ruce jsem se přesto dolů dát neodvážil, přešli jsme železniční koleje a ocitli se u překvapivě rozlehlého nádraží. I tady panoval nezvyklý klid, neslyšel jsem jediný vlak.

Vešli jsme do otlučených dveří, před kterými hlídkoval další z mužů označených stejnou páskou. Ten mě také prošacoval a ptal se, zda mě nemá spoutat.

„Čekat! Ruce dolů!“ poručil a zmizel v útrobách místnosti.

Slyšel jsem, jak se uvnitř dohadují, přišlo mi, že slyším slovo kreatura, pak si mě zavolali dovnitř.

Za stolem se rozvaloval četník v uniformě, kolem levé paže měl rovněž bílou pásku s rudými písmeny RG, jen hvězda pod nimi chyběla.

„Zůstaň stát u dveří, pohov!“ zavelel. „Co jsi zač? A kde ses tu vzal? Papíry prej nemáš?“

Tykání.

Nevěděl jsem, kde přesně začít, představil jsem se.

„Já… papíry žádný nemám. Utekl jsem z pochodu,“ řekl jsem, znělo to zvláštně.

„Z jakýho pochodu?“

Z jakého pochodu? Říkali tomu evakuační pochod, myslel jsem, že evakuace znamená přemisťování lidí za účelem jejich záchrany. Ale v mém slovníku bylo přece napsáno: Evakuace (z lat.), vyprazdňování.

„Z pochodu z lágru.“

Uvedl jsem jméno, nevěděl jsem, zda to bude lépe německy, nebo polsky, stejně mu to nic neříkalo.

„Kdes byl zavřenej předtím?“

„V Terezíně.“

„Myslel jsem si to.“

Opřel se o opěradlo, slabě to zavrzalo.

„V jakým hajmu jsi byl?“

„El sto čtyřicet.“

„Blízko šlojzky?“

„Ne, jestli myslíte hlavní.“

Pokýval souhlasně hlavou, evidentně jsem zkouškou prošel, jeho postava se uvolněně rozlila po celé židli, hlasitě vydechl nosem a dal si nohy na stůl.

„Kolik ti je?“

Odpověděl jsem.

„Hm. Myslel jsem, že jsi starší. Nemocnej? Nakaženej?“

Zavrtěl jsem hlavou, už nejsem nemocný, chtěl jsem mu také říct o tom, že mě Němci přes to všechno nakonec zachránili a postarali se — ale vybavil jsem si ten krvavý nápis — Spořitelna — a raději jsem pomlčel.

„Dobře, dobře. Strážil jsem v Bohušovicích a pak i v Terezíně. Co potřebuješ?“

Díval jsem se mu do tváře a přemítal, jestli jsem ho už někdy neviděl. Nebyl jsem si jistý. Je to ten, co nás nechal za hradbami sníst tajně několik rajčat, nebo ten, co mlátil obuškem báby po hlavách, až jim do očí stékala krev, a obíral je o zbytky chleba? Nevím. Dokázal jsem si vybavit jen uniformy. Co potřebuju? Co vlastně potřebuju?

„Musím do Prahy. Domů.“

Ušklíbl se.

„Do Prahy? To je vo hubu. Rusové jsou pryč, kolem řádí různý bandy. A Němčouři zdrhaj a jsou po zuby ozbrojený. Vlastně se divím, že ses sem vůbec dostal živej.“

Sedli jsme si s Josefem, jak se představil můj doprovod, na perón, na kterém jsme byli úplně sami, nádraží bylo podivuhodně dlouhé na tak malé město. Vypravoval, že tu v uplynulých dnech projelo jen několik málo vlaků, že na téhle lavici můžeme klidně sedět do večera a že zrovna tudy nedávno projíždělo několik stovek vězňů z jabloneckého pracovního tábora.

„Žádnej z těch vlaků nebyl osobák, je ti to jasný?“

Kývl jsem — co bych mu vysvětloval.

Pak se jal zase obšírně vykládat, já byl unavený a vyčerpaný, naslouchal jsem jedním uchem a nesnažil se říkat vůbec nic. Nemůžu přece důvěřovat lidem, kteří mi vzali jídlo.

Mluvil o své vesnici, kam teď zrovna mířil, šermoval zapáleně rukama a do toho mi znovu ukázal pistoli, v jejímž dokonale vypulírovaném chromu se odrážely naše deformované obličeje, vysvětloval, že je německá, to jsem dávno věděl, a že se ještě určitě potká se svými tvůrci, ale nebude to žádné šťastné setkání, to určitě ne. Pak mi ukázal nějaké šperky, prý také po Němcích — a že za ně opatří další zbraně.

„Hele, proč jsi mi rovnou neřek, že jsi žid?“

Pokrčil jsem rameny.

„U nás máme jenom Němce. Já žádný židy neznám. Je jasný, že se jich budeme muset zbavit.“

„Těch Němců,“ dodal.

„Znám i dobrý Němce,“ namítl jsem a myslel jsem na Hertu, myslel jsem na to, jak ležím, nehýbám se a ona mě omývá vlažnou vodou a holí mi vlasy, pak ze mě stáhne kalhoty. Myslel jsem i na to, že Josef má v kapse ještě kousek chleba, který pro mě předevčírem připravila.

„Kdepak,“ řekl, „když máš v národě nějaký cizáky, nikdy to nedělá dobrotu. Musej jít, pak bude zase dobře.“

Mluvil a mluvil, nedokázal jsem odhadnout, jak dlouho tu sedíme, lavice mě tlačila, vrtěl jsem se a poposedával, abych ulevil otlačeným kostem, nejraději bych usnul, určitě to bylo několik nekonečných hodin, já tady sedím a doma čekají… a Josef jen povídá a povídá. Nakonec jeho dalšímu únavnému vyprávění zabránil rozpínající se šedý sloupec kouře z lokomotivy, který vytryskl nad zatáčkou, za chvíli jsme slyšeli syčení páry, Josef zasunul pistoli zpátky do pouzdra, strhnul si pásku s písmeny RG a začal mávat na strojvedoucího, aby zpomalil.

Vyšplhat se na jedoucí nákladní vlak, to není jen tak a napůl to hraničí se sebevraždou. Aspoň tak o tom mluvil můj průvodce, než jsme se dali do běhu. Upozornil mě, že si mám dát pozor na nohy a že je jednodušší naskočit ve stanici než na strmém náspu a že to musíme stihnout co nejdříve. Zároveň vysvětloval, že vlaky mají nakázáno jezdit maximálně třicet kilometrů v hodině.

„To je ještě němčourský nařízení. A víš proč?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Protože se to tady hemžilo partyzánama, který útočili na koleje každej druhej den.“

Odplivl si a rozeběhl se.

„Mazej za mnou!“

Vlak se ploužil do stanice a Josef nabíral rychlost podél kolejí několik metrů přede mnou. Předjela nás lokomotiva i tendr s uhlím, cítil jsem žár z parního motoru a hučení pístů a rozeběhl jsem se za ním, co jsem mohl.

„Makej!“

Vlak opravdu nejel příliš rychle, duněl jako mohutná železná hradba na dosah mé levé ruky a zlehka mě vagón po vagónu předjížděl.

Už po několika vteřinách mě začalo pálit v hrdle a nestačil jsem se nadechovat, chroptil jsem a dusil jsem se, jako by můj krk sevřela ruka blokového, jako by mi do plic neproudil kyslík, ale bahnitá voda.

Minuly mě další vagóny. Kašlal jsem.

Josef mezitím svižně naskočil na bočnici třetího z nich, vzepřel se na nohou a snadno se přitáhl. Jeho postava, čnící teď vysoko nad vlakem, se mi vzdalovala a nepřestávala na mě pokřikovat a mávat.

„Héj, jedem, jedem, jedem!“

Funěl jsem a klopýtal po kamení kolem pražců — hlavně neupadnout pod kola vlaku. Hlavně neupadnout. Jak jsem si mohl myslet, že dohoním vlak, když jsem sotva dokázal jít? Jak mě to mohlo napadnout?

Sebral jsem zbytky sil a zabral jsem, co to šlo, nezdálo se mi, že zrychluju, snad jako bych stál na místě, přes všechnu vynaloženou námahu, já tenhle vlak chytit nedokážu. Ohlédl jsem se, zbývalo několik posledních vagónů.

Nepřestával jsem běžet, měl to být sprint, ale nebyl, v jeden okamžik jsem se prostě rozhodl naskočit, nevím, jestli se tomu dalo říkat odvaha, nebo mi nic jiného nezbývalo, někdy to nejde rozeznat. Jako když jsme se s bratrem učili skákat z vysokého můstku do bazénu pod barrandovskou skálou, kam jsme chodívali plavat. To už je dávno. Prostě se rozhodnout, přestat se bát následků, nadechnout se a skočit, nic víc v tom není. O nic nejde. Říkal táta.

Odpíchnul jsem se oběma nohama a vrhnul jsem se bezhlavě na železný výstupek na bočnici vagónu. Mé ruce nahmataly kovové oko, zarachotilo to, držel jsem se veškerou svou silou, nohy marně hledaly oporu a vlály ve vzduchu směšně ze strany na stranu, hrabal jsem jimi pod sebou jako králík lapený za uši. Snažil jsem se vytáhnout nahoru, nešlo to, na to už žádné síly nezbyly, kousek pode mnou se míhal štěrkový násep. Poskakování vagónu přes spoje kolejnic sunulo pomalu mé sevřené dlaně po držadlu níž a níž. Tiskl jsem se tělem k bokům vagónu, co to jen šlo, a přemítal jsem, zda si něco zlomím, když prostě jen tak odpadnu.

Hlavně nezahučet pod pištící kola vlaku.

Když jsem už byl přesvědčený, že se dobrovolně pustím, popadly mě dvě ruce za vyhublá zápěstí a táhly mě nahoru. Ty samé ruce, co se mě ještě před pár hodinami štítily.

Josef.

Šklebil se na mě.

„Ještě že nevážíš skoro nic!“

Odhodil mě dovnitř docela snadno — otevřený vagón byl do půlky naložený uhlím, na které jsem s heknutím dopadl, převalil jsem se na záda a pokoušel se chytit dech, z odřeného předloktí mi prosakovala krev. Sedl si vedle mě a nepřestal kroutit hlavou, upřeně mě pozoroval a v očích jsem mu viděl otázku, zda opravdu nejsem nemocný.

Vlak drncal a kousky uhlí se mi vrývaly do zad. Pozoroval jsem stromy a jejich větve, které ubíhaly nad vagónem. Pak jsme vjeli do začouzeného tunelu, až se nedalo dýchat vůbec, a rozkašlal jsem se.

„Co je ti, čéče?“ praštil mě do ramene, „jedem, ne?“

Zavrtěl jsem hlavou, stále jsem se nemohl pořádně nadechnout — začal zase vyprávět o partyzánech a o tom, jak stačí uvolnit šrouby na kolejnici v zatáčce a vlak z trati vyskočí jako postřelený srnec.

„Můžeš trať podminovat, jenže kde sebereš dynamit, aha? Vlak můžeš vykolejit, když hodíš na kolejnice třeba trámy nebo větve, jenže těžkej vlak je může rozdrtit. Nejjistější je, když je prostě rozpojíš, stačí pořádnej klíč.“

Zvláštní, že nikdo neměl nápad zničit tratě do lágru.

Vjeli jsme do dalšího tmavého tunelu, znovu jsem se rozkašlal.

Cesta ubíhala bez potíží, Josef určitě neměl tolik obav jako já, myslím, že si byl jistý, že jeho blyštivá zbraň vyřeší každou situaci, já jsem zase navrhoval, že bude nejlepší zahrabat se do nákladu a nevyčnívat.

Trať vedla kolem řeky. „Jizera,“ pronesl, nevěděl jsem to. Občas jsem se odvážil vyklonit přes bočnice vagónu, vítr byl teple vlahý, od vody pak táhl chlad. Projížděli jsme údolím, zcela klidným, jako by ještě před chvílí nebyla válka, kolem tratě ubíhaly stromy hustě obsypané listy a prosvítající prameny odpoledního slunce měnily jejich zelený odstín. Josef ležel vedle mě, vyhlížel ven, musel tudy už několikrát jet, komentoval, co se děje za dřevěnou stěnou vagónu, pak zase vyprávěl o své vesnici a babičce, kterou Němci zavřeli za nevyvěšení praporu v nějaký sváteční den.

Klížily se mi oči.

Po půlhodině jízdy, doprovázené jeho brebentěním, které jsem ani pořádně neslyšel, se náhle zvedl. Všiml jsem si, že vpravo od kolejí prosvítají mezi stromy věže nějakého zámku.

„Za chvilku jsme v Turnově, budu muset vyskočit,“ řekl a ukázal významně na svou pistoli, „fakt nechceš jít radši se mnou?“

„Ne… já…“

„Jak myslíš. Tenhle vlak pojede rovně, nebo zabočí prudce doprava, do Liberce. Tak bacha, tam určitě nechceš, tam jsou jen samý Němci! A hodně štěstí!“ zakřenil se a poklepal si znovu na kožené pouzdro u opasku.

Když jsme míjeli turnovskou nádražní točnu, seskočil z vlaku na val, ani nespadl a nesvalil se, jak jsem očekával, jen se mu pod nohama zaprášilo a jeho zmenšující se postava se na mě usmála a zamávala.

Lehl jsem si zpátky na náklad a snažil se nevystrkovat hlavu ven.

Tak jedu domů.

Nahrnul jsem přes sebe uhlí, aby mě ukrylo, zahrabal jsem se ještě hlouběji než předtím, bylo mi jedno, že sotva vidím na oblohu a že se koupu v mouru. Když jsme projížděli stanicemi, souprava zpomalovala, to jsem se pak osmělil natáhnout krk několik centimetrů přes bočnici, já přece nechci do Liberce. Nakonec to byla pravda s těmi útoky na železnici, strojvedoucí rozhodně nezrychloval, nevím, zda dodržoval třicet kilometrů v hodině, určitě jsme jeli mnohem pomaleji, než když jsem naposledy cestoval vlakem.

Poslouchal jsem, jak se souprava otřásá přes spoje kolejnic a jak kola vagónů v zatáčkách naříkají, jako když se brousí zrezivělé nože. Přistihl jsem se, že mé prsty na nohou i na rukou jsou strnulé v křeči a že za to můžou všechny ty ostré a drásající zvuky a že se vůbec nedokážu uvolnit.

Nemám rád vlaky.

Přemítal jsem, jaké to bude v Praze, zda už tam táta doopravdy může být a všechny tyhle cesty skončí — ještě ráno mě do boku píchalo jehličí vysoko v horách a teď budu za pár hodin zpátky doma, nemohl jsem tomu uvěřit. Spočítal jsem, že pokud vlak opravdu jede uvedenou rychlostí, nemůže to trvat víc než tři nebo čtyři hodiny.

Pak se mě zase zmocnily obavy, že se něco stane, že to nemůže být jen tak. Náš rabín, se vší pravděpodobností touhle dobou mrtvý, nám vyprávěl o putování z Egypta a vždycky připomínal, že Mojžíš sám nakonec Izraele nedosáhl. Za trest. Jirka Merksamer se ho ptal proč a dostalo se mu odpovědi, že to není jisté, ale že určitě něco provedl, jen se rabínské autority nemůžou přesně shodnout na jednom jediném pádném důvodu. Na což se Jirka zasmál a řekl, že doma také bývá potrestaný a neví přesně za co.

Nevím, kde je teď Jirka, nejspíš tam, kde náš rabín.

Nakonec jsme potrestaní všichni a nevíme za co.

Zanořil jsem se hlouběji do uhlí, ruce zčernalé, mour mi pronikal do šatů a do vlasů, úplně jsem s tím tmavým nákladem splynul. Z celé dlouhé cesty jsem viděl především čisté a jasné nebe a větve stromů nade mnou, bičovaly lokomotivu a vagóny, a čím blíže jsem Praze byl, tím méně jich nad vlakem vlálo. V jednu chvíli jsem se vyhrabal ven, to když jsem na čiré obloze spatřil obrovskou šmouhu kouře, který jsem nakonec i cítil — v dálce u nějakého města hořela továrna, oheň vidět nebylo, sloup dýmu stoupal šikmo vzhůru a vypadal jako nekonečně ohromná šedá věž, jejíž vrchol byl skryt vysoko v nebi. Potopil jsem se zase zpátky pod hladinu uhlí.

Nebylo slyšet žádnou střelbu ani dunění, tak jako za poslední dny, pozdní slunečné odpoledne přerušovalo pouze rytmické skřehotání podvozku a svištění větru.

Našmátral jsem v kapse několik zbylých drobků z chleba a strčil je do pusy, hýbal jsem ústy jen nepatrně, na obličeji mi poskakovaly kostky uhlí a musel jsem se do žvýkání nutit. Vlak se mnou házel ze strany na stranu, ale vytvořil jsem pod sebou důlek, prohlubeň, ve které jsem se usadil jako na pohovce.

Museli jsme být už velmi blízko cíle, vzduch začal být cítit jinak, ne tak svěže, spíš dusně, míjeli jsme nějakou travnatou plochu a na ní letiště, na domech vlály naše vlajky a na letištní ploše se vzdouval ukazatel větru. Po ulici, která vedla podél ní, pochodovaly davy lidí, zdálo se mi, že vojáci.

Zalezl jsem zpátky. Začal jsem zase myslet na putování z Egypta, že to nedopadlo vlastně dobře, a střeva se mi sevřela víc než obvykle. Pocítil jsem nutkání jít na velkou, dnes jsem ještě ani nebyl.

Stáhl jsem kalhoty.

Průjem jako vždycky.

Zahrnul jsem to a lehl si o kus dál, jen na břicho, abych lépe viděl ven, už jsem tomu nedokázal přes všechno to nebezpečí odolat, svou obezřetnost jsem nechal ležet, stejně jako obsah svých střev, hluboko v uhlí.

Museli jsme být už v Praze, vlak sjížděl tratí přišpendlenou v boku údolí, pod námi se tísnily továrny, většina byla pobořená, sutiny z nich se míchaly s troskami poničených činžovních domů a rozlévaly se do ulic. Bombardování? Nebo tanky? Není takhle zřícený i náš dům?

Znovu jsem si musel odskočit.

Když jsem dokončil potřebu, vlak se začal stáčet velkým obloukem doleva a najednou jsme se vynořili u Vltavy, začal jsem to tu poznávat, tohle přece musela být Libeň, támhle je olysalá hlava libeňského plynojemu, ozdobená velkým množstvím zásahů — a o chvíli později jsme vjeli do špinavého Karlína, vlak supěl podél řeky, minul ospalý přístav, teď už jsem vůbec nedával pozor a zíral jsem celou dobu ven jako u vytržení, nedalo se tomu odolat. Vítr mi vháněl slzy do očí, neplakal jsem, bylo to od větru, musel jsem si je utírat, abych dobře viděl, možná za to mohl kouř spáleného uhlí nebo pára z komína.

Nedalo se to vydržet, choval jsem se opravdu nerozumně, klečel jsem na uhlí a přidržoval se boku vagónu, házelo to se mnou divoce ze strany na stranu, v jeden okamžik jsem měl dojem, že slyším v hlavě československou hymnu, celý zpívající sbor, teď dokonce slyším jednotlivá slova, sloku za slokou, je tohle vůbec možné? Oči se mi znovu rosily kouřem, tak tedy za chvíli doma, Mojžíš nakonec přece jenom dosáhne cíle a nebude potrestán.

Podjeli jsme starý kamenný viadukt, jeho oblouk byl do půlky očouzený od komínů lokomotiv, saze a pára na mě stříkly v jednom oblaku, promnul jsem si znovu oči a vyhnal z nich slzy a pak jsem na boku spatřil za mostem naši čtvrť, krvavé slunce v ní mizelo za kopcem, jenže to už vlak zatáčel opačným směrem a začal prudce brzdit, držel jsem se pevně oběma rukama, aby mě to neshodilo, tuny železa zpomalovaly, kolejnice pištěly, brousily se o rezavá kola vlaku, nápravy dlouze skučely, jako by je někdo kroutil, a vlak sebou nakonec splašeně trhnul, vypustil oblak páry a s drncnutím zůstal stát na místě, srazilo mě to na uhlí.

Lokomotiva krátce zahoukala.

Chvíli jsem zůstal ležet, jako bych tomu nemohl uvěřit.

Pak jsem se namáhavě spustil z vagónu a doskočil na zem, v kotníku mě bolestivě píchlo. Na nádraží byly jen tři koleje, které tu končily a dál už nikam nevedly, přeskákal jsem je a rozhlédl se — než jsem vkročil na vyasfaltovaný perón, spatřil jsem, jak z jiného vagónu mého vlaku seskakuje několik žen a mužů. Tak to byl ten zpěv! Ta hymna se mi nezdála, jeli se mnou, aniž bych o tom měl sebemenší tušení, museli naskočit stejně jako já někde po cestě.

Raději jsem nečekal a vešel do budovy, nikoho jsem si nevšímal, nikdo se mě na nic neptal, nikdo mě nevítal a nic po mně nechtěl, prostě jsem jen tak prošel tmavým vestibulem s vysokým stropem, nesvítilo se v něm, východ strážily štíhlé sloupy a několik hlídek, nedíval jsem se na ně, nezastavili mě, jak bych očekával. Pamatoval jsem si tohle nádraží jako Denisovo nádraží, jenže teď tady byly nápisy Moldau Bahnhof (někdo ho rychle přetřel) a Vltavské nádraží. Stačí jen přejít most a budu doma.

Uviděl jsem před nádražím hodiny s rozbitým ciferníkem, vůbec mě nezajímalo, co se děje kolem, bylo půl desáté večer, pokud ty hodiny ukazovaly správně, začalo se stmívat a já byl zpátky tam, odkud nás před necelým rokem s mámou, tátou a Míšou odvezli.

Najednou jsem byl plný síly, najednou mě nebolel ten nešťastný kotník a netlačilo břicho, nepodlamovala se mi kolena a nedocházel mi dech — rozeběhl jsem se kolem ztichlé hydroelektrárny přes most domů, vítr mi svištěl kolem uší, až jsem nic neslyšel, od řeky táhl chlad, ve vzduchu byly cítit šeříky a spálené železo, na mostě jsem minul zbytek nějaké barikády a kdosi na mě něco pokřikoval, asi nějaká další hlídka, dost možná měli pušky, ale nevystřelili po mně, běžel jsem dál v botách a kabátku od Herty, nadnášelo mě to, běžel jsem domů, jako by někdo posunul čas nazpátek, běžel jsem, jako by se vůbec nic nestalo.

2.

Náš moderní dům na rohu ulice se topil v šeru, jen v několika oknech se po okrajích zatemňovacích závěsů rozpíjelo bledé světlo svíčky. Podíval jsem se až nahoru, kde jsme měli byt, velké pohodlné bydlení čtyři plus jedna, než se změnilo v gigantické jedna plus nula. Okna zírala slepě do tmavé ulice, jediné z nich nebylo otevřené. Přeběhl jsem křižovatku a vnořil se do jeho velkého proskleného vchodu, který měl nenápadně sdělovat společenskou úroveň jeho obyvatel. Dveře kupodivu nebyly zamčené a první, co mě za nimi zarazilo, byla vůně domu, směs z travertinových obkladů, betonových schodů, dřevěných dveří, železitého oleje z výtahu a neurčité pachy z jednotlivých bytů, které znamenaly domov.

Odér lepších časů.

Vonělo to tady úplně stejně jako před rokem, až mi z toho zdřevěněla krční páteř. Nic se tu nezměnilo.

Opřel jsem se hlavou o prosklené dveře výtahu, sotva jsem mohl popadnout dech, a zmáčkl jsem tlačítko.

Přivolat.

Kulatá kontrolka se nerozsvítila.

Zmáčkl jsem ho ještě několikrát — nefungoval. Zanadával jsem a začal se plahočit po schodech nahoru, nezbýval mi dech, mé sípání se neslo domem, musel jsem se podpírat oběma rukama o zábradlí jako mrzák. Stiskl jsem nejbližší vypínač, světlo rovněž nesvítilo.

V pátém poschodí byla všechna má podivně nabytá síla pryč, svaly proměněné v kámen, v kolenech mi hlasitě lupalo. Posadil jsem se na poslední schod, zastudil mě do zadku, a naslouchal svému chrapotu, linoucímu se z mých útrob. Měl jsem dojem, že se tu zastavil čas, ztuhl v tmavých chodbách a v něm uvízl ten pach, ten důvěrný pach, zalitý ve spárech dlaždiček a mléčném skle schodišťových oken. Ještě jsem si pamatoval počet schodů mezi patry a tenhle žlutý omyvatelný email na stěnách, proč by ne, vždyť to není tak dlouho.

Jakmile jsem se trochu vydýchal, vstal jsem a přistoupil k našim dveřím. I přes to hnědavé šero jsem rozpoznával světlé odřeniny, které jsme jim s Míšou způsobovali, když jsme do nich kopali při otvírání. Úplně jsem slyšel, jak za to dostáváme vyhubováno. A mosazná klika byla na dotek zašlá, musela na ní ulpět všechna špína za celou tu dobu, co jsme tu nebyli. Spustil jsem ruku dolů a ta se mi automaticky zanořila do kapsy pro nepřítomný klíč.

Tak tady jsem.

Jako bych si jen odskočil a vrátil se později domů, když jsme s kluky dřív prováděli hlouposti na ulici, honili balón nebo se jen tak poflakovali. A tohle je náš byt, ve kterém jsem uvízl, když už jsme ven chodit nesměli, a ani nechtěli, rohový byt, ze kterého byl výhled na několik stran, byt, kde jsem trávil hodiny vyhlížením z okna, když nám zakázali po osmé večer vycházet na ulici, a byt, ze kterého nás vystěhovali, jako předtím vystěhovali piano, šicí stroj nebo rádio.

Na dveřích chyběla naše jmenovka, prostě ji někdo strhnul a žádnou novou do mosazného rámečku nevložil, obdélníček byl zcela prázdný, pro jistotu jsem do něj vložil prst, ale nenahmatal jsem nic. Vydechl jsem a zčernalým palcem jsem dlouze zmáčkl kulatý spínač zvonku. Místo toho, aby uvnitř v bytě zabzučel tak jako vždycky, překvapilo mě, že se neozvalo vůbec nic.

Ticho.

Napínal jsem uši, za dveřmi panoval naprostý klid, v jednu chvíli vrzly parkety. Možná se mi to ale jenom zdálo. Zmáčkl jsem znovu.

Zvonek mlčel.

Nikdo neotvíral.

I přes to ticho jsem měl chvíli pocit, že mě někdo pozoruje kukátkem, a tak jsem se narovnal a díval se vzpřímeně do jeho lesklého skleněného otvoru, hrudník se mi rychle vzdouval a krev mi tloukla do spánků, cítil jsem se nemožně zesláblý, kolena mi jemně vibrovala.

Zaklepal jsem na dveře.

„Tati?“ řekl jsem co nejtišeji, přesto se můj hlas rozléhal hluboko do chodby, až jsem se polekal.

Za dveřmi zase slabě zavrzala parketa — aspoň jsem měl ten dojem. Ovšem ve tmě člověk vidí i slyší věci, které tam nakonec nejsou.

Znovu jsem zaklepal na dveře, třeba mě jen nepoznávají, vždyť tu není téměř žádné světlo.

„Tati? Mami? To jsem já!“

Třeba se mě bojí, třeba nepochopili, že jsem to já, tak se přece podívejte pořádně! Vyčkával jsem několik dalších dlouhých minut, stál jsem a přešlapoval na místě, stál jsem a nespouštěl oči z toho hnědého obdélníku přede mnou, každou chvíli se určitě otevře. Stál jsem rovně a čekal, jako bych byl na apelu.

Náš byt ale přede mnou zůstal zavřený a skřípavý zvuk parket se už neozval.

Dosedl jsem zpátky na poslední schod a opřel si hlavu o zeď.

Co jsem si myslel? Že naši už budou doma? Že dneska budu spát ve své posteli? Věděl jsem přece, že je to nepravděpodobné. Přesto to tak mohlo být.

Dřepěl jsem na schodišti a prsty jsem přejížděl po vlnkách nátěru pod zábradlím. Je byt prázdný, nebo tam opravdu někdo je? A když tam někdo je, proč mi neotevřeli? A proč by tam někdo byl, vždyť je to náš byt, ještě před rokem se v něm máma snažila uvařit v kuchyni něco z našich tenkých přídělů, táta se zavíral do své pracovny a já i bratr jsme se snažili nepřipouštět si, že se kolem nás s každým nařízením, směrnicí a vyhláškou nenápadně stahuje smyčka, na které se nás nakonec pokusí oběsit.

Necelý rok, co jsme tady byli všichni spolu.

Teď tu není nic, v co jsem doufal. Zůstala jen únava a chtělo se mi spát. Položil jsem si hlavu na kolena.

Do ztichlé chodby zarachotil klíč a ozvalo se cvaknutí zámku, dveře zachrastily nárazem o bezpečnostní řetěz.

„Pane, tady nemůžete bejt, to je soukromej dům,“ pronesl do tmy šeptem ženský hlas.

Otočil jsem se. Vždyť to musí být…

Paní Hrdličková!

Sousedka z vedlejších dveří. Znali jsme se docela dobře, táta jejímu manželovi občas vypomohl, když se dostali do úzkých, pokud si pamatuju, byl trochu nemotorný a mnoha věcem nerozuměl, prostě takový ňouma, a než nás odsud odvezli, párkrát dokonce za mámu nakoupila, když nám v obchodech vypršely přidělené nákupní hodiny, tolik při tom riskovala! A kdysi o mně mluvila jako o Petříčkovi a jednou mě dokonce pochválila, jak poctivě cvičím na piano. To už je dlouho.

Vstal jsem a přišoural se k jejím dveřím.

Vykukovala tenkou škvírou, co jí napjatý řetěz povolil.

„Běžte pryč, nebo na vás zavolám četníky!“

Přistoupil jsem k ní ještě o krok blíže, její hlas sílil a začal pištět.

„Zavolám četníky!“

„To jsem já…“

„Běžte…!“

„Paní Hrdličková, to jsem přece… já… Petr.“

Zírala na mě, jako by mě viděla poprvé v životě, svíčka usazená v malém svícnu s držadlem jí mihotavě ozařovala obličej.

„Petr?“

Natočil jsem se tak, aby mi úzký pruh plamene svítil přímo do obličeje.

„Petr Stein.“

Civěla na mě z půl metru, jako bych byl zvíře, neznámý druh zvířete.

„Vy jste… vy jste,“ začala mi vykat, přestože mi vždycky jen tykala, „vy jste Petr Steinů?“

Přikývl jsem.

Nespouštěla ze mě pohled.

Bylo mi všelijak.

„Přece si mě pamatujete, hrál jsem na piano…“

Rozšířily se jí oči a rukou se chytila za pusu.

„Petříček Steinů!“

Tak přece. Roztáhl jsem koutky k úsměvu.

„Jsem trochu špinavej a unavenej po cestě,“ zkoušel jsem jí nenápadně pomoct.

Ovšem ani to nevedlo k tomu, že by odjistila řetěz, stále na mě civěla tou úzkou mezerou ve dveřích a držela před sebou třepotající se svíčku. Tak dobře, budu to muset říct.

„Nemohl bych se u vás aspoň opláchnout?“

Její obličej se stáhl, zatvářila se, jako bych ji požádal o stovku.

„Nezlobte se, ale mám tady naklizeno, navíc manžel není doma, zkuste se stavit, až… až se dáte trochu do kupy.“

„Aha,“ hlesl jsem, „dobře.“

Viditelně se jí ulevilo — až se před ní ten žlutavý plamen pokorně ohnul.

„Nevíte, co se stalo s naším bytem?“

Přejela si palcem po nose.

„Po vás ho zabavili Němci, teď tam bydlí jedna famílie, dostali ho teprve nedávno, to víte, vybombardovali je v únoru, chudáky, ti si vytrpěli. Asi tam teď nejsou.“

„Dostali?“

„Přidělili jim ho jako byt po Němcích, když jim bombardovali barák na Vinohradech. To víte — najít velkej byt dneska není snadný. Sami jsme hlásili na výbor, že je tu prázdnej kvartýr.“

„Ale,“ vzmohl jsem se na námitku, „tohle je přece náš byt. Kde budeme bydlet, až se naši vrátí?“

Na čele se jí nakrčilo několik ustaraných vrásek.

„Já vím, je to mrzuté. Ale nikdo nemohl tušit, že se vrátíte, to není ničí chyba.“

Rozloučili jsme se, snad jako dostatečné bolestné mi prostrčila dírou ve dveřích dva tenké plátky chleba, jeden z nich jsem nacpal celý do pusy dřív, než jsem vyšel zpátky na ulici, až se mi téměř obrátil žaludek, a druhý jsem schoval do kapsy na později. A dostal jsem radu, že prý snad na nádraží bych mohl najít nějakou pomoc.

Když jsem se vzdaloval od domu, díval jsem se znovu k nám do zavřených oken do pátého patra a měl jsem dojem, že se závěs pohnul, že se za ním někdo schovává a ujišťuje se, zda jsem pryč. Otočil jsem se ještě několikrát, než jsem zmizel za nejbližší roh, nedokázal jsem říct, jestli si to jen všechno nenamlouvám, a připadalo mi, že už se naše okna nedívají netečně do tmy, ale že spí, spí se zavřenýma a trochu mrtvýma očima, stejně jako já.

Čtvercový ciferník hodin na Bělského třídě nešel pořádně přečíst, protože do jeho žárovek, stejně jako do pouličních luceren neprýštila elektřina. Bylo mi to jedno, hodiny se pro mě stejně zastavily dávno předtím. Sedl jsem si pod nimi na schod a objal jsem kolena oběma rukama.

Tak tohle je ten návrat.

Celá ulice se topila v řídké tmě, kandelábry ležely na vozovce, jako by to byly pouhé kmeny podseknuté sekerou. A o kousek dál se přes tramvajové koleje válela nízká hromada shrnutých dlažebních kostek, na ní naházené různé předměty, několik popelnic a nějaké bedny, nedokázal jsem rozpoznat, co to vlastně všechno v té špinavé směsi je. Pozoroval jsem ztichlou třídu, po které jezdívaly hlomozné tramvaje a troubící auta, ten ruch kdysi doléhal až o blok dál do oken našeho bytu, a teď, za půl hodiny, co jsem tu jen tak nehnutě seděl, projely pouhé dva vozy s vojáky a kodrcaly se přes překážky na vozovce, jejich plachty se kymácely a vlály ze strany na stranu. Slyšel jsem hlasitý smích a cinkot lahví.

Nebyl jsem schopný se rozhodnout, co mám udělat. Špinavýma rukama jsem si přejížděl po kalhotách, po kalhotách, které patřily mrtvému synovi Herty, oklepával jsem z nich mour, který i v téhle tmě zcela viditelně dopadal na chodník, a nevzmohl jsem se vůbec na nic dalšího. Byl jsem smířený s tím, že se dnes do našeho bytu nedostanu. Dnes ne.

Pak jsem přemítal nad tím, kdo bydlel poblíž, třeba bych mohl přenocovat někde tady. Znal jsem jen adresy Jirky a Hanuše, a to jen ty po sestěhování.

Babička. Děda. Já přece vím. Nebyla sebemenší šance.

Deset procent.

Pokud jsem tu byl opravdu jako první nebo jeden z prvních, stejně to nemělo valný smysl.

Deset procent. Mých odpozorovaných deset procent. Jedna desetina.

Začal mě tlačit žaludek.

Možná někdo jiný ze školy?

Spatřil jsem zdálky přibližující se postavu, uniformy já vždycky dobře poznám, netoužil jsem po střetnutí s četníkem, zvedl jsem se, v kolenou mi hlasitě luplo, v kotníku nepříjemně píchlo a pádil jsem pryč.

Město tonulo v černi. Na některých místech připomínalo vnitřek temného kostela, z něhož tiše září oltářní ostrůvky zapálených svíček, třepotající se světlo kolem nich odhaluje položené květiny, pečlivě opřené svaté obrázky nebo zakrvácenou vlajku na dláždění.

Zase mě tlačily vnitřnosti.

Opodál jsem cítil rozházené chlorové vápno, nasáklé uschlou krví.

Tady se střílelo.

Zrychlil jsem. Prošel jsem přes Skuherského ulici a Strossmayerovo náměstí, myslel jsem, že se zkusím vyspat někde nahoře na Letné za hřišti.

Nohy se mi začaly plést, všechnu energii jsem spotřeboval u nás v domě, takže jsem jen došel ke starobylému kostelíku na konci ulice a nápad na spaní na Letné jsem úplně zavrhl. Vzal jsem za železnou mříž, oddělující kostelní zeď od ulic, byla sice zamčená, ale použil jsem ji jako žebřík, podařilo se mi ji z posledních sil přelézt, vyhnout se ostnům na jejím vrcholu a spustit se opatrně na kamennou cestičku vedoucí nahoru ke kapli. Kolem kostelíka se rozprostíral malý hřbitov, zarostlý dokola břečťanem, jeho šlahouny byly neproniknutelně husté a pnuly se po zdech i po hrobech. Nikdy předtím jsem tu nebyl. Lehl jsem si na jeden zcela pokrytý náhrobek, nebylo mi teplo ani zima, díval jsem se na jasnou oblohu, teď už jen sytě černou a posetou drobnými pomrkávajícími hvězdami.

Únava se na mě tlačila, jako by náhrobní deska nebyla pode mnou, ale na mně.

A tady na hřbitově jsem se přesvědčoval, že byť to není to, co jsem myslel, že bude, není to přece tak zlé. Má první noc v Praze, která nebyla docela tou Prahou, co jsem znával, doma, co nebylo tak docela doma, a když už jsem skoro usnul, nevím, čím to, ale vzpomněl jsem si, co stálo v mém slovníku — že nedaleko vedle mě v tom kostelíku leží v hrobě baron Wimmer, ten, co pohádkově zbohatl při financování francouzských válek, ten, co pohádkově zbohatl na stavbě vojenské pevnosti Terezín.

3.

Nevím, kolik mohlo být hodin, na hřbitov už dopadaly bledé paprsky slunce, bolely mě nohy a hlava, otlačená od tvrdých stonků. Ale už jsem spal na místech, co nevypadaly jako hrob, přesto byly mnohem horší.

Posadil jsem se na okraj náhrobní desky, potažené prostěradlem z břečťanu, chvíli jsem pozoroval své špinavé boty na udusané hlíně a dlouze jsem vydechoval, až mi šla pára od úst, a pak jsem do sebe vpravil druhý krajíc chleba, který mi zůstal po včerejšku, nechal jsem si v kapse jen skrojek. Nechutnal nijak, jako bych ztratil čich a chuť.

Snažil jsem se vzpomenout, zda mě v noci probudila střelba nebo obvyklá černá můra, jenže jsem si nevybavil nic, možná jsem se v noci vůbec neprobudil. Neměl bych takhle tvrdě spát, to bych určitě neměl.

Pak jsem ucítil tlak ve vnitřnostech a musel jsem si odskočit za kostelík, průjem stále stejný, dlouze jsem se rozhlížel, zda mě někdo nevidí. Hřbitov byl zcela pustý. Hořčičně zbarvená voda se do země vpila jako nic, nohou jsem na to nahrnul trochu štěrku a shnilých listů. Oprášil jsem se, černé částečky prachu popadaly na cestu mezi hroby, ruce i obličej jsem si otřel o vlhké listoví, spíš jsem to po sobě jen rozmazal, než že bych se umyl. Ale co už.

Zahoukání vlaku.

A ještě jedno.

Polekalo mě to, chvíli to vypadalo, že si budu muset zase odskočit.

Přelezl jsem železnou branku na druhou stranu a vydal se směrem na nádraží.

Ulice za mostem byla posypaná vytlučenými výlohami a zbytky několika barikád, Josef mi vyprávěl, že jich tu byly tisíce — cáry papíru a hnědavý prach se třepotal nad vytrhanými kolejemi elektrické dráhy a mísil se s popadanou omítkou a urvanými cihlami, možná sem dopadly granáty. Uskakoval jsem před překážkami, v půlce třídy se snažila nějaká čisticí četa s bílými páskami na rukávech dát vše do pořádku (na těchto páskách ale písmena RG nebo rudá hvězda chyběly), pokoušeli se postavit na boku ležící stěhovací vůz a vůz tramvaje číslo 2, nedařilo se jim to, kdosi s puškou na rameni je zlostně okřikoval, raději jsem se nezdržoval a přešel na druhou stranu ulice, kam padal stín z budov, ve stínu přece nejsem tolik vidět.

U kasáren na náměstí, jejichž zdi ohlodala válka, jsem už zdálky rozpoznal skupinky sovětských vojáků, nějaké dívky v krojích se k nim tulily a fotily se s nimi, byl slyšet smích a hlasitá ruština v tomhle neprobuzeném městě, připadal jsem si, jako bych ještě nevstal ze své náhrobní postele a celé se mi to zdálo.

Rusové znásilňujou Hertu, postel nade mnou naříká a prohýbá svá záda, stejně jako ona.

U potlučené zdi hladila starší paní s legračním kloboučkem na hlavě vojáky po osmahlých lesklých tvářích a cosi jim nabízela, nad nimi stéká barva z cedule, kterou někdo přemaloval z Hybernského náměstí na náměstí Republiky, a blyští se v měkkém ranním slunci.

V dálce kousek od Obecního domu stál tank, jeho motory neběžely a vypadal jako špinavá spící ropucha. Vedle něj jsem viděl sloup pouliční lucerny, byl celý ohořelý, pod ním mastný flek.

Ve vzduchu se vznáší jaro a radost. A spálené lidské maso a nenávist, možná nedokážu dobře rozeznat to první, jenže to druhé — to druhé, to hned poznám.

Mastná skvrna a barvy.

Barvy, tolik barev, rudá a modrá a bílá, vlající prapory, a přestože je brzké ráno, je tu cítit alkohol, slyšet harmonika a štěbetavý ženský smích. O kus dál tančí nějaký pár, zprvu jsou jen dva, ale teď se k nim přidává několik vojáků a mávají na ostatní, aby šli s nimi, tvoří vlnící se kruh a rotují a poskakují, ostatní je pozorují a rytmicky tleskají, zpívají něco jednoduchého a do toho pískají, kdosi s kytarou je doprovází.

Dívám se a stojím na místě. Všichni se smějí, všem září oči. Nikdo si mě v tom shonu a veselí nevšímá.

Co jsem čekal? Město potažené černým flórem? Nevím.

Nemám rád vlaky a nemám rád nádraží, teď jsem se blížil k tomu, odkud jsme před rokem odjeli, támhle vlevo na vedlejší koleji stojí vlak jako každý jiný, je to ještě osobák, k němu se vleče Míša s příliš velkým zavazadlem, které za několik hodin už nebude jeho, a celá ta námaha přijde vniveč, heká a jeho blonďatá patka je úplně zpocená, je horký letní den. Občas nás někdo pozoruje — když se podíváme my, klopí oči a odvracejí se, všem musí být jasné, že žluté hvězdy někam mizí a ubývají, stejně jako nevyhnutelně mizí hvězdy na ranní obloze a přirozeně se tomu nikdo nepodivuje.

V rozbitém vestibulu nádraží bzučel dav lidí, kýval se sem a tam a nepatrně se posouval, připomínal mi chvíle modlitebního ševelení, jenže místo aronu a závěsu se nad jejich hlavami klenul na bílém pruhu látky nápis Charita. Pod ním se vršily pytle plné menších balíčků, potištěné nějakými čísly a velkými písmeny ČSR.

Jídlo.

Rozhlédl jsem se pozorně po hale, kromě shluku lidí kolem výdeje a několika vojáků jsem za sloupy a kolem zdí spatřil nenápadně vyčkávající muže, mohli by to být obyčejní znudění cestující, čekající trpělivě na svůj vlak, jenže já rozeznám jejich soustředěné a pozorné pohledy a vím, co jsou zač, stejně jako jsem je poznal v lágru. Tamhle venku před nádražím se tančí, raduje se, nebo nenávidí, případně všechno dohromady, ale tady na nenávist a radost místo není.

Přistoupil jsem ke stolům.

„Průkaz?“ natáhl ke mně ruku jeden z obsluhujících.

Nestačil jsem na otázku nic odpovědět a muž vedle něj, který si mě chvilku předtím pozorně prohlížel, až mi to bylo nepříjemné, ho napomenul:

„Copak nevidíš? Dej mu to!“

Já vím, chcete, abych byl od vás co nejrychleji pryč, vidím to popohánění kolegy nervózním pohybem dlaně, které mělo zůstat nenápadným.

„Musíte se registrovat, teď vám to promineme!“

„Oběd, nebo večeři?“ kývl na mě ten první a podíval se směrem na rozviklaný stůl, kde byly rukou popsány nějaké archy papíru. Na nich stálo:

Oběd: jedna žvýkací guma Wrigley’s, čtyři cigarety, konzerva sýrové pomazánky, balíček lisovaného krystalového cukru (34,7 g), tyčinka Mars (35,4 g), pomerančový prášek (7 g), čtyři sušenky, čtyři piškoty, zápalky, klíček na konzervy.

Večeře: jedna žvýkací guma Wrigley’s, čtyři cigarety, vepřové uzené v konzervě (106 g), dva balíčky čokolády à 28,3 g, polévkový prášek (10 g), Nescafé (5 g), čtyři sušenky, klíček na konzervy, balíček lisovaného krystalového cukru (23 g).

Požádal jsem o obojí a obojí mi — byť trochu neochotně — také vydali. Popadl jsem balíčky a přitiskl si je pevně k sobě. Schovat pod košili nebo kabát nešly, na to byly příliš velké. Otočil jsem se a cítil jsem na sobě upřené pohledy mužů za sloupy. A mužů u zdí.

Sotva jsem udělal pár rychlých kroků, kdosi mě z toho uvítacího výboru popadl za rameno.

„Pane, prosím, počkejte!“

Nereagoval jsem a zrychlil krok.

„Počkejte! Potřebuji se vás na něco zeptat.“

Zastavil jsem se a otočil se. Za mnou muž kolem čtyřicítky, v klobouku hluboko naraženém do očí, a křečovitě se na mě usmíval. Popadl mě za paži, a prý abych s ním šel kousek stranou. Štítí se mě na náměstí i u nás doma — tady ale ne: neštítit se, to je základní vlastnost překupníků.

„Vy jste byl v koncentráku, že?“

Kývl jsem.

„Já vím, to muselo být hrozné, ale nemyslete si, tady jsme taky trpěli,“ podrbal se po bradě a pak se poškrábal pod kloboukem, „jak bych to… podívejte, vy máte lepší přístup k zásobám, to víte, doba není lehká, my máme doma jídla málo, rodina má hlad… dám vám padesát korun za jeden balíček.“

Zíral mi přímo do očí a doširoka se usmál, tváře se mu leskly.

„Co říkáte?“

Nevěděl jsem, co mu odpovědět. Kolik to je, padesát korun? Jsou to stejné peníze jako za války? Co si za to pořídím? A je lepší mít peníze, nebo zásoby?

„Není to na prodej,“ řekl jsem po chvíli.

Nezaváhal.

„Dobře, dám stovku za jeden balíček.“

Tedy — stovka byla přinejmenším dvojnásobek. Jen jsem neměl vůbec žádné srovnání. A peníze budu stejně dřív nebo později potřebovat.

Pořád mě okukoval, chvíli jsem nabyl dojmu, že mi chce balíčky vytrhnout z ruky násilím.

„Tak co, dohodnem se?“

Přitiskl jsem jídlo co nejpevněji k sobě a beze slova se rozběhl, něco za mnou pokřikoval, píchalo mě v kotníku, přes bušící krev v uších a svistot větru nebylo slyšet, zda to byly nadávky, nebo vyšší nabídka.

Minul jsem Prašnou bránu a neodbytně se mi zdálo, že každý o mých zásobách ví a pošilhává po nich. Prošel jsem podél zničených kolejí až na Staroměstské náměstí, srdce mi tlouklo, jak jsem rázoval, už zdálky jsem viděl, že je radniční věž vyhořelá a že se v jejích oknech usídlily černé pruhy sazí. Chyběla půlka přilehlé radnice, celá špička věže byla pryč, jako by jí někdo sundal čepici, a ze zbytku budovy zůstaly jen očouzené obvodové zdi. Kolem pilně pobíhali dělníci s bílými páskami na pažích, snažili se spadané zdivo nakládat na trakaře a hromadili ho na nákladní auto. Další zametali rozbitou omítku, kdosi je komandoval. Na jednom z nárožních domů jsem viděl sochu lva, jeho nohy byly ustřelené a válely se na chodníku přímo pod ním.

U ústí Pařížské třídy — její jméno někdo přetřel z Norimberské — trčel na chodníku vrak malého nízkého tanku, skupinka ruských vojáků se ho snažila svým mnohem větším strojem odvléct. Nechtělo se mu, pásy se netočily a protivný skřípot kovu se nesl po celém náměstí. Když jsem vojáky míjel, něco na mě pokřikovali — neslyšel jsem je přes ten hluk dobře a pro jistotu přidal na kroku. Zabočil jsem do Kostečné a u kostela jsem si sedl za zamřížovaný výklenek vchodu. Tam jsem rozdělal první balíček. Malý obdélníček, zabalený do béžového voskovaného papíru, na něm nápis Mars a pod ním Reg. U. S. pat. off. Neuměl jsem sice anglicky, ale ve složení byla slova jako vanilla a syrup a chocolate, tomu rozumí každý. Roztrhl jsem obal a opatrně jsem ukousl špičku tyčinky. No to je opravdu příhodný název, Mars! Chutnalo to nebesky, neměl bych ji sníst celou najednou, to by bylo nerozumné, musím…

„Ehm,“ ozvalo se nade mnou.

Polekalo mě to. Muž, sako rozepnuté, v ruce užmoulaný klobouk.

„Vy jste byl v koncentráku, že?“

Spěšně jsem začal balíček zase dávat dohromady a ovazoval jsem jej motouzem, papíru se nechtělo držet pohromadě a nedařilo se mi ho omotat.

„Neprodal byste mi ten balíček?“

Pokračoval jsem spěšně v zavazování.

„Nebo aspoň ty žvýkačky? Nemáte cigarety?“

Dobalil jsem zbytek, obešel jsem ho a prchal pryč.

„Dám vám za to stovku!“

Rozhodoval jsem se, jestli dojdu na obec, kde pracoval táta, nebo to zkusím za rohem ve Španělské synagoze, kam jsme před válkou pravidelně chodívali. Naše rodina nebyla rozhodně příliš věřící, i tak měl pro nás táta zaplacená sedadla a mosazné štítky s našimi jmény tam dost možná zůstaly. Nevím, proč jsem si zrovna teď vybavil, jak k nám těsně před okupací zavítali ortodoxní zakarpatští židé, nejspíš omylem — špinaví, otrhaní, rozuměli jsme jim jen s námahou. Bylo to na začátku šábesu, pohoršovali se nad tím, že jsou u nás v synagoze varhany.

„Copak jsme v kostele?“ lamentovali a odmítali se zúčastnit bohoslužby. A to si ještě nejspíš nevšimli, že sedíme všichni neodděleně.

Táta je tenkrát s úlevou poslal do Staronové, jejich nářek jsme slyšeli ještě o chvíli později — to když míjeli sousedící kostel, stojící jen o několik metrů vedle. Nakonec jsem zabočil do Josefovské, snad že to bylo blíž, a došel k synagoze. My jsme jí vždycky říkali Španělka, jen starší ji nazývali Petschek šíl, vlastně nevím, proč přesně. K synagoze, kam jsme v pátek chodívali na přivítání šábesu, které vždycky trvalo hodinu, a kde jsme směli sedět s mámou dohromady v lavicích v přízemí, přestože tu byly postaveny čistě ženské galerie.

A když mě nebavily rozpravy nad parašou týdne, rozhlížel jsem se po tomhle zdobném templu, po ručně malovaných ornamentech na stěnách, vyvedených zlatou a rudou a tmavě modrou, a zíral jsem do stropu na obrovský lustr ve tvaru Davidovy hvězdy a prosklený strop nebo jsem si četl desatero na kamenných deskách nad aronem, louskal jsem jednotlivá písmenka, protože moje znalost hebrejštiny sotva postačovala na pár modliteb… lo tircach, nezavraždíš. Náš rabín vždycky vykládal, že to není nezabiješ, jak překládají křesťani, ale nezavraždíš. A že je v tom ohromný rozdíl, lo tircach. Tady jsem také měl mít před pěti lety bar micva, ale už k tomu nedošlo — vlastně tak nemůžu být považován za právoplatného dospělého.

Vzal jsem za kliku.

Bylo zavřeno.

Zabral jsem ještě několikrát, třeba dveře jen zarezly. Nepohnuly se ani o centimetr.

Otočil jsem se a málem jsem vrazil do postaršího pána s hůlkou. Pozdravil mě a nasadil si klobouk zpátky na plešatějící hlavu.

„Vy jste byl v koncentráku, že?“

Vydechl jsem. Už je to tady zase.

„Nezlobte se, já nic neprodávám,“ řekl jsem mírně, „tohle je jediné, co mám.“

„Jak bych vám to jen vysvětlil…,“ spustil, ale skočil jsem mu do řeči:

„Já to neprodám, vážně, neprodám vám ani čokoládu, ani cukr, nic z toho.“

Možná bychom se mohli domluvit na žvýkačkách, ty k ničemu nepotřebuju, přemítal jsem, ty by se nabídnout daly. Žvýkací gumu jsem stejně měl jen jednou, neshledával jsem na tom nic důležitého. Tak dobře, bude to otázka ceny, žvýkačky by šly.

Nestačil jsem ani nadhodit svou nabídku, usmál se a jeho oči se zúžily.

„Já ovšem nemám v úmyslu nic koupit.“

„Aha,“ hlesl jsem, překvapilo mě to, všiml jsem si, že ze mě nespouští oči ani na vteřinu, „a co tedy…?“

„Byl jste přeci v koncentračním táboře, nemýlím se? Vidím to. Musel jste si prožít něco nepopsatelného. Rád bych vám něco věnoval, pokud se neurazíte — udělalo by mi to značnou radost.“

Nepatrně jsem kývl — co tohle má znamenat — sáhl do odřené kožené aktovky, z jejíhož ucha se třepila vlákna, a předal mi něco těžkého, zabaleného v hnědém papírovém pytlíku. Nestačil jsem to ani rozbalit a už byl na odchodu.

„Mějte se hezky,“ mávl mi a znovu sňal klobouk, „a ať se brzy spravíte!“

Pozoroval jsem ho strnule ještě dlouhou chvíli, než mi zmizel za rohem kostela.

Sáhl jsem do sáčku. Byla v něm velká sklenice se šroubovacím plechovým víčkem a v ní na půl kila tmavého lesního medu.

Přidal jsem dárek do jednoho z nádražních balíčků a svlékl si kabát, který jsem za rukávy svázal tak, že jsem z něho vytvořil něco jako tašku. Do ní jsem pak vložil balíčky, utáhl, aby nic nevypadlo, a vše vzal do jedné ruky. Nikdy mě nenapadlo, jak mi tyhle obyčejné předměty můžou chybět — když jsem kdysi potřeboval něco přenést, otevřel jsem prostě vestavěnou skříň ve svém pokoji a vzal si plátěnou tašku a nijak jsem o tom nepřemýšlel, nic víc v tom nebylo. Mít tašku teď, vlastně mít cokoliv teď, se ukázalo jako problém, se kterým jsem nepočítal.

Obešel jsem synagogu podél udusaného trávníku — mříž bočního vchodu, posetá několika pavučinami, byla rovněž zamčená a nehnula se ani o milimetr, nejdříve jsem to přičítal jen nedostatku sil. Zabočil jsem do ulice, obklopující templ z druhé strany, a zkusil jsem vzít za kliku dalších dveří — přilehlé židovské nemocnice pro přestárlé. Bylo taky zavřeno, ale zevnitř jsem aspoň slyšel nějaké tlumené hlasy, určitě tam někdo je. Zabouchal jsem vší silou, ruka mě zabolela, a čekal jsem.

Nedělo se nic, hlasy zevnitř jsem slyšel stále, nikdo mi nepřišel otevřít.

Zabouchal jsem ještě jednou, až mi v zápěstí zatrnulo a začalo brnět, třel jsem si ho druhou dlaní. Nejspíš mě neslyšeli. Nevím, proč sem nedali zvonek, co si pamatuju, dalo se sem vejít úplně normálně, to ta válka nejspíš. A nevím, na kolik dveří ještě zaklepu, a neotevřou se přede mnou.

„Potřebujete dovnitř?“

Vylekalo mě to, za mnou najednou postávala nějaká paní, vůbec jsem nezaznamenal její příchod. Její obličej mi byl povědomý, jen jsem v tu chvíli vůbec nevěděl, kam jej zařadit. Prohlížela si mě s neskrývaným zájmem, bylo mi to trochu trapné, jí vůbec. Odshora dolů a zase zpátky. Ano, já vím.

Sklopil jsem oči.

Mohlo jí být tak nanejvýš pětačtyřicet, spíš méně, světlé vlasy měla stažené dozadu do spony a přes ně šátek. V ruce kostkovanou látkovou kabelu s koženými uchy, ve které se vršilo složené prádlo.

„Do starobince?“ zeptal jsem se tiše.

„Starobinec tu už není. Teď je tu Červený kříž. Potřebujete ošetřit?

„Ne… já… jen… jen nemám kam jít.“

„Vy jste odsud? Nejste z obce? Máte nějaké doklady?“

„Myslel jsem, že synagoga už bude otevřená, tak jsem… A nemám žádné doklady. Jmenuju se Petr Stein. Táta dělal na radnici, neznáte ho?“

„Pan doktor Stein?“

Hrklo ve mně.

„Je tady?!“

„Ne, to není. Tady nikdo není. Vašeho otce znám, vídali jsme se na obecní radě. A my dva se přece také známe, myslím, že jsme se jednou potkali na Purimu před válkou. To jste samozřejmě vypadal trochu,“ zarazila se na chvíli, „…trochu menší.“

Položila tašku a natáhla ke mně ruku.

„Abelesová.“

Stiskl jsem ji, připadal jsem si v rozpacích, protože jsem cítil, jakou v ní má oproti mně sílu. A také proto, že její bílá dlaň se od mé trochu umazala, otřela si ji nenápadně o rukáv, neuniklo mi to. Ale aspoň se mě nebála dotknout.

Přemýšlel jsem, že musela zůstat v Praze, takhle přece nevypadá nikdo z nás. Je možné, že se jí tady podařilo někde ukrýt? Nebo nestihli odtransportovat všechny?

„Počkejte tu, odnesu to dovnitř a podíváme se na to.“

V zámku cvaklo, zmizela s taškou v budově a já se posadil na špinavý chodník před nemocnicí. Pozoroval jsem vchod protějšího domu, nad nímž bylo štukou vyobrazeno staré letadlo a letopočet 1913, zřejmě ho nechal postavit nějaký zapálený příznivec létání.

Kdybychom měli letadlo. Kdyby se všemu dalo nějak uletět.

Po deseti minutách se vrátila a v ruce měla klíče, jeden z nich byl veliký a tlustý, u nás v rodině se takovému typu klíče říkalo nebeský klíč, babička jím zamykala svůj polabský domek. V druhé ruce měla tutéž tašku jako předtím, teď byla poloprázdná.

„Tak pojďte,“ kývla na mě, aniž bych se jí stačil na cokoliv zeptat, a k mému překvapení jsme jen přešli ulici — do protějšího čísla čtyři.

Odemkla zelené prosklené dveře a ocitli jsme se ve strohé chodbě, ze které táhl chlad.

„Není tu výtah, zvládnete tři patra?“

Jistěže zvládnu. Kývl jsem.

Snažil jsem se skrýt své sípání co nejvíc, záda paní Abelesové několik metrů přede mnou, nezastavovala.

„Celý dům je zatím prázdný, ovšem čekáme, že se brzo zaplní.“

Chtěl jsem něco pronést, nemohl jsem popadnout dech, vzadu v hrdle mi pískalo, chrčelo a škrábalo.

„…nejspíš. Ostatní na tom mohou být ještě hůře, budete tedy nahoře a dole to necháme volné.“

Ještě hůře.

Opíral jsem se o zábradlí, zatímco odemykala jeden z bytů ve třetím patře, pokusil jsem se ji dostihnout.

„V pořádku?“ zavolala za mnou dolů a pokynula mi.

Dosupěl jsem do bytu. Tvořila ho malá předsíň, kde jsem si opatrně odložil své improvizované zavazadlo na nízký botník — z ní vedly dveře do koupelny a na záchod a do dvou průchozích místností. Okna měla výhled do ulice a na šedý půlmíč kopule synagogy, templ vypadal, jako by byl seshora nemocný a oteklý.

„Jak jste se k nám vůbec dostal?“

Sedl jsem si na úplný kraj nejbližší postele tak, abych co nejméně zašpinil peřinu, myslím, že mě chtěla napomenout, ale neřekla nic. Postele byly v místnosti dvě a v druhé místnosti rovněž dvě, všechny ustlané, každá v jiném povlečení, ale čerstvě vyprané a voňavé, tahle byla čistě bílá bez jakéhokoliv vzoru.

Matrace se pode mnou měkce zhoupla.

„Utekl jsem, když se evakuoval tábor…,“ odpověděl jsem, ještě se mi nevrátil dech, „…to… to… na dlouho.“

„Sám?“

„Ano. Tátovi s Míšou se taky podařilo utéct. Viděl jsem to. Pár dní předtím.“

„Vy jste neutekli spolu?“

Zavrtěl jsem hlavou, viděl jsem její oči, jak se ptají: Jak to, že ne? Oni tě tam nechali samotného? To dotazování mi nebylo příliš příjemné a to ticho, co po něm zůstalo, už vůbec ne.

„Vy… vy jste zůstala tady?“ vypadlo ze mě po chvíli. Zadíval jsem se jí přímo do obličeje. Stiskla pevně rty a dívala se skrze mě zcela nepřítomně, čelo se jí nakrčilo do několika řad podlouhlých vrásek, jako řádky v sešitu.

„Ne. Dva měsíce v Terezíně. Když přijeli Rusové, podařilo se mi odjet, jsem tu teprve pár dnů.“

Dva měsíce! Chtěl jsem se zeptat, jak se jí povedlo tak dlouho neodjet, jak zařídila, že se jí transportlista vyhýbala celou válku. Co pro to musela udělat? Ale mlčel jsem, neboť na chvíli zkameněla, celá ztuhla a nehýbala se, snad nemrkla ani víčky, v tom ustrnutí se nepohnuly ani ty pravidelné linie na jejím čele.

Pak se probudila, jako bych stiskl tlačítko.

„Tady je koupelna, plyn nejde, kdovíkdy ho pustí, máte štěstí, že je tu starý kotel na dříví. Když si zatopíte, budete mít teplou vodu,“ ukázala na vysoký mosazný válec na nožkách hned vedle vany.

„A tady máte pár kousků oblečení. Nevím, zda vám to bude. Kdybyste potřeboval vyprat, dáte mi vědět.“

Vysypala obsah kabely na stůl, jedna košile, něco pleteného a kalhoty.

„Ať jste na šábes jako ze škatulky!“

„Dneska je bohoslužba?“ podivil jsem se, „Španělka je otevřená?“

„Kdeže. Není tu žádný rabín.“

Z předsíně to kovově zacinkalo.

„Tady jsou klíče,“ houkla, „zamykejte i dole u dveří, nebo to tady rudoarmějci vyrabujou. Co není přišroubované, to tu nezůstane.“

Kývl jsem a vstal z postele — na jejím okraji jsem viděl špinavý otisk svých kalhot, který jsem se dlaní pokusil očistit.

„Dám pozor. Kdybyste potkala naše, dejte jim vědět, že jsem tady, ano? Domů se stejně nedostanou.“

Přitakala, a ještě než hlasitě bouchly dveře, připomněla mi, že musím večer zatemnit všechna okna.

Pečlivě jsem za ní dvakrát otočil klíčem v zámku, dávalo mi to pocit bezpečí, i když jen malý. Taky jsme přece měli klíče.

Prošel jsem ještě jednou celý byt, slyšel jsem vrzat svá kolena a skřípat staré parkety — pod mými botami se obojí rozléhalo po místnostech, jako bych byl v prázdném kostele. Žádný z pokojů nebyl příliš vybavený — někdo je zařídil jen tím nejnutnějším, každá postel i stolky u nich jiné, stůl a dvě židle s oprýskanou barvou, toť vše. A několik starých zatuchlých skříní, ve kterých nebylo krom prohnuté tyče na raménka vůbec nic. V prachu na parapetu ležela vysušená vosa, když jsem otevřel okno, závan čerstvého vzduchu ji odfoukl do místnosti.

Vybral jsem si postel, na které už jsem seděl, a hodil na její opěradlo kabátek, až se z něj zaprášilo. Povlečení někdo natáhl s pečlivostí, jakou má máma, peřiny lícovaly s okrajem matrace a někdo je uhladil tak, aby na nich nebyly sebemenší záhyby. Pokusil jsem se peřinu oprášit, místo toho jsem jen vytvořil několik dalších šmouh, a tak jsem toho raději nechal.

Když jsem se najedl — posilnil jsem se několika sušenkami, které jsem namáčel v darovaném medu, byl to opravdový med, nikoliv umělý — vydal jsem se do koupelny. Světlo v ní nesvítilo, nebylo skoro nic vidět, a tak jsem si na vaně zapálil svíčky, které jsem našel v zásuvce stolku. Z uhláku vedle kotle jsem vyštrachal uhlí a také nějaké umouněné noviny. Byly zmuchlané do kuličky, a když jsem je rozbalil a uhladil rukou, zírala na mě z titulky přes celou stranu velká portrétní fotografie Adolfa Hitlera v uniformě. Ve žlutém světle svíček jsem viděl titul — Polední list — a datum 2. května 1945 a podél toho portrétu stálo:

V nejtěžších hodinách Evropy odchází její největší muž. Vůdcova smrt na bojišti je bolestnou zprávou pro všechny, kteří věřili v jeho ideály a kteří právě v těchto dnech mohli správně posoudit jeho osobnost, oceňovanou i nepřítelem. Je jisté, že Adolf Hitler patří k těm, kdož vyorali brázdu, jež zanechá hlubokou stopu v lidstvu, brázdu, z níž musí vzejít dobré sémě, ať se již jeví situace jakkoliv a ať jakékoliv jsou vyhlídky do budoucna pro krví zbrocený evropský kontinent.

Škrtl jsem zápalkou a přidržel ji pod novinovým růžkem. Oranžový plamen se svižně rozběhl po stránce, největší muž Evropy zčernal a zkroutil se a z obličeje mu začaly šlehat žluté jazyky. V táboře mi jeden německý vězeň vysvětloval, že oheň nemá jen žlutou a oranžovou barvu. Je také rudý, říkal, světle červený nebo bílý až do modra. Všechno závisí na teplotě a teplota ohně pak závisí na tom, co spaluje. Nebo koho. Prý uměl rozeznat, když spalují tlustého člověka, plného tuku. Maďarský židi, povídal, ti hořej bíle, jsou tlustý, protože neprošli Terezínem nebo jiným koncentrákem, takže nestačili zhubnout, než se dostali do péče krematorií.

Vsunul jsem dýmajícího Hitlera pod rozdrobené uhlí s určitým uspokojením, začalo čoudit a pomalu se rozžhavilo. Přidal jsem větší kousky a nakonec se kotel rozhučel naplno. Napumpoval jsem do něj vodu a zavřel dvířka.

Pak jsem se svlékl do naha a postavil se před zrcadlo. Světlo svíčky se rozkmitalo po mém těle.

Tohle.

Tohle jsem já.

Stál jsem tak snad několik minut, zíral do něj a nespustil ze sebe oči.

Popadl jsem zrcadlo ze stran, zacloumal jsem jím, vyhákl ho ze skoby a schoval za skříň v předsíni.

4.

„Mami?“ zašeptal jsem, když mě probudil dotek ruky na rameni.

„To jsem já,“ dýchl mi měkký hlas paní Abelesové přímo do přivřených očí.

„Aha,“ hlesl jsem a promnul si je, chvíli mi trvalo uvědomit si, kde se vůbec nacházím, tělo jsem měl ztuhlé a chodidla chladná, až mě pálila, „co se děje, přišel někdo?“

„Nikdo. Přišla jsem vás zkontrolovat, zda jste v pořádku. Bylo mi divné, že jste se v pátek nestavil.“

„Usnul jsem.“

„Já vím, viděla jsem vás, byla jsem tu už v sobotu ráno.“

Mžoural jsem na bílé vonící peřiny, snad mě překvapovalo, že nejsem zahrabaný někde v lese nebo přikrytý hadrem, že tu není cítit hnijící moč a nezasychají tu výkaly, a mžoural jsem na paní Abelesovou, pak mě teprve napadlo, jak se sem mohla dostat — v rukou měla své klíče.

„Co je za den?“

„Neděle.“

Neděle.

Spal jsem dva dny v kuse? Pamatoval jsem si, že jsem se koupal neuvěřitelně dlouho, drhnul jsem ze sebe všechno, co jsem na sobě nastřádal za poslední rok, máčel jsem špínu a prach a zažranou černotu, až mě to bolelo a kůže se na mně scvrkla doběla. Pak jsem se ještě najedl a okamžitě jsem usnul, tvrdě usnul, i když vím, že to není správné. Taky vím, že jsem byl několikrát na záchodě — ovšem myslel jsem, že je to tatáž noc.

Bylo to možné?

Přisedla si ke mně na postel a pohladila mě znovu po paži. Zachytila mou dlaň do své a chvíli ji držela lehce stisknutou. Nevěděl jsem, co s tím, bylo mi to trochu nepříjemné, stejně jako celá její přítomnost. Ruku měla poddajnou a teplou a moje kostnatá dlaň se do ní téměř celá schovala. Snažil jsem se sevřít prsty tak, aby neviděla, jak jsou stále špinavé i přes mé včerejší, vlastně předvčerejší úsilí. Mlčela, snažila se mi dívat do očí, uhýbal jsem pohledem, o nic takového jsem nestál.

„Přinesla jsem vám něco k jídlu,“ řekla, když po chvilce vstala z postele, „a také noviny, abyste měl co číst. Pokud chcete, mohu posnídat s vámi, abyste nejedl sám.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Musím se ještě opláchnout a převléknout, raději běžte.“

„Určitě?“

„Ano.“

„Tak dobře, připravím na stůl a pak půjdu.“

Díval jsem se, jak vybaluje krajíc chleba a dvě vejce, v místnosti zavládlo stojaté pohřební ticho.

„Děkuju,“ řekl jsem nakonec a postavil se před postel v nepadnoucím pyžamu. Sjela mě pohledem odshora dolů.

„Měl byste jít k doktorovi.“

Za chvíli ke mně doléhal překotný klapot po schodech, dole rázně ukončený bouchnutím dveří.

Pocítil jsem v břiše zase tu svíravost. Na záchodě jsem přišel na jiné myšlenky, napadalo mě, jak je prkénko pohodlné a jak je to nezvyklé, moct zase takhle použít toaletní papír nebo vanu. Průjem se mě stále držel.

Rozevřel jsem noviny, které přinesla paní Abelesová. Rychle jsem je proletěl.

Praha ve středu oslaví příjezd prezidentův

Den příjezdu prezidenta republiky bude velkým svátečním dnem všech věrných Čechů a radostným dnem demokratů zvláště

Dělníci Českomoravské děkují Stalinovi

Molotov se vrátil do Moskvy

Mezi zprávami o revolučních gardách a zabezpečení národa, demokracie a státu a o mládeži, která se má vrátit do tělocvičen, bylo pár řádků o tom, že pokud někdo něco ví o koncentračních táborech, má se hlásit na repatriačním odboru Ministerstva ochrany práce a sociální péče, Vladislavova 15, neboť bylo zjištěno, že plno táborů není tomuto úřadu vůbec známo.

Zapamatoval jsem si ulici.

Dokonal jsem velkou a udělalo se mi trochu líp. Otevřel jsem okna v pokoji a zároveň jsem větral okénkem do světlíku, aby se udělal průvan.

Oblýskaná lavička na nádraží zela prázdnotou, hodiny na perónu ukazovaly krátce po jedenácté. Pravděpodobnost, že táta nebo máma přijedou zrovna dnes, zrovna teď a zrovna sem, byla určitě mizivá, to jsem samozřejmě věděl, nejsem blázen, ale přece dřív nebo později dorazit musí. Dobře, možná to nebude přímo sem. Přestože vlaky rád nemám, je snad něco důležitějšího?

Zvrátil jsem se dozadu na opěradlo a vnímal dopolední nádražní hemžení, poslíčka s vějířem novin, zedníky, snažící se vyléčit válečná zranění příjezdové haly, nosiče s poštovními vozíky — zřejmě jsem byl jediný, kdo seděl klidně a nehýbal se. U výdejny charity se čeřila hladina navrátilců lačnících po balíčcích. Samé pokřikování a postrkování. A za rohem už překupníci připravovali své uvítací řeči.

„Íííííííí!“

Ostrý zvuk píšťalky rozřízl nádraží vejpůl.

Cuklo to se mnou.

Apel, apel, apel!

Brzy nad ránem. A pak počítání, nekonečné stání v zapáchajícím bahně a pak zase počítání.

Sevřel se mi žaludek — vyskočil jsem a odběhl na toaletu. Přitom to byla jen lokomotiva, zatahovala zpátky k hradlu a dávala vědět, že opouští nádraží. Nádražní záchod s pachem chloru mi zvedl žaludek, nakonec jsem nutkání na zvracení potlačil a kyselý krk zajedl kouskem chleba z kapsy, ještě před tím jsem z krajíce odstranil několik vláken nití.

Posadil jsem se zpátky na nesnesitelně tvrdou lavici, nohy mě bolely, jak jsem ráno šel na repatriační odbor pěšky, tramvaje dosud nezačaly jezdit.

Na odboru jsem zodpověděl všechny jejich dotazy, některé byly nesmyslné, prý zda mám nějaký průkaz. A pak mě také zarazila otázka jednoho ze dvou úředníků, kteří mě vyslýchali: jestli tu mám někoho, kdo by mohl dosvědčit, kdo jsem?

Máma, táta a Míša tu nejsou a stejně jim budou chybět doklady jako mně.

Babička a dědeček, ti jsou oba pryč, věděl jsem, že se už nevrátí. Nemohli mít sebemenší šanci přežít hned první selekci a popravdě jsem si říkal, že to tak pro ně bylo lepší, než kdyby museli projít čímkoliv dalším a pak stejně potupně zahynout. Aspoň jsem si přál, aby tomu tak bylo. Pocházeli z vesnice v Polabí a zůstali by tam, pokud by je táta nepřestěhoval do Prahy — dlouhou dobu se tomu bránili, nakonec je přesvědčil, byť jim musel pořídit byt, s námi bydlet nechtěli.

Oba byli stará škola, mluvili doma česky, byli také ve své vesnici jediní židé a na bohoslužby museli do vedlejšího města, synagoze říkali kostel, místo amen vyslovovali omejn a používali slova jako arciť nebo jářku. Babička ještě kupovala mouku v librách, ne v kilech. Pamatuju si, že když jsem byl úplně malý, ještě jsme k nim jezdívali — do malého domku se zahrádkou, ve vesničce u Brandýsa, krajina kolem dokola byla samá placka.

Teď z nich byla jen škvára a popel. Kolik kilo nebo liber?

Rodiče maminky byli mrtví už před válkou. Pokud by nebyli, byli by s jistotou mrtví teď.

Tátův bratr Karel, jeho manželka Erika, o nich jsem dva roky nevěděl nic, pouze že chtěli emigrovat, strejda byl levičák a s tetou se hádal, protože ta nechtěla o emigraci — a navíc do Sovětského svazu — slyšet ani slovo. Chtěla do Anglie. Jestli se jim to s bratránky Harrym a Maxem podařilo, těžko říct. Pokud ano, nenapsali ani řádku.

Mámin bratr, strejda Ota, a jeho manželka Fritzi, o dvacet dva let mladší a hezčí, šli o rok dříve než my, neměl jsem o nich žádné zprávy.

Někdo ze spolužáků? Mohl by tu už být?

V naší třídě nás bylo nejdřív patnáct, později třicet osm — s postupem času nás ubývalo a zase přibývalo, to když už kvůli počtům nezbývalo nic jiného než několik tříd sloučit. Nakonec i třída 5. B přestala existovat.

Počítal jsem:

Felix Arnstein, Jindra Ascher, Zuzana Krausová, Pavel Steiner, Mirko Zinner, černooká Juditka Wertheimerová, která přišla k nám do třídy z Pardubic a škádlili jsme ji tím, ale spíš se nám klukům hodně líbila, i když já měl samozřejmě radši Zuzanu, hezounek a oblíbenec holek Jirka Traub, jehož rodiče byli nejbohatší ze všech rodičů spolužáků a měli podnik na Národní třídě, do Terezína šel dobré dva roky před námi, jenže v Terezíně jsem ho už nepotkal, Zdenda Turnovský, největší a nejsilnější z nás kluků — jestli někdo z nich přežil, tak bych se vsadil, že on, dokázal mě na tělocviku vzít do ruky jako činku a vzepřít mě nad hlavu. První z našich tří Hanušů a můj nejlepší kamarád Hanuš Stern, Jirka Merksamer.

5. B, Všeobecná židovská škola, Vinařská ulice.

Hanuš Seger, Zuzana Löewyová, Lucie Schwarzová, drobounká Věra Richtmannová, Dáša Růžičková, Ota Platovský, Věra Picková, Milan Oppenheimer, Miloš Oplatka, Helga Müllerová, Maja Lebenhartová, Jirka Kummermann, Hana Landsmannová, Rut Kohnová, Franta Horneků, Pavel Hirsch, Otta Heller, Hanka Glaserová, černá jako cikánka, Mariana Goldsteinová, Boženka Hahnová, Pavel Fuchsů, kterého si nepamatuju jinak než s úsměvem na rtech, obtloustlý Franta Fantlů, Saša Feig, co měl po rodičích ruský přízvuk, Hanuš Epstein, Ivona Bienenfeldová, co se vždycky tvářila, jako by ji píchla vosa, vlastně by to podle jména měla být spíš včela, a Rutička Abelesová, kterou si hodně lidí pletlo s klukem kvůli jejímu obličeji s ostrými rysy. A Pepík Blau, vlastně ne, ten se určitě nevrátí, neboť celá rodina se otrávila svítiplynem, aby nemusela nastoupit do transportu.

A já.

Deset procent? Ubral jsem desetinnou čárku — to je 3,8 spolužáka.

Jenže já jsem přežil, takže maximálně tři kluci nebo holky se vrátí, nebo taky jen dva, pokusil jsem se odhadnout, kdo z nich to bude, a žaludek se mi sevřel ještě víc.

Kdo by mohl dosvědčit, kdo jsem?

„Pane? Kdo vás zná a může potvrdit vaši totožnost?“ šermoval mi rukou před očima úředník.

Možná sousedka? Nebyl jsem si jistý její budoucí ochotou.

„Paní Abelesová, od nás z obce,“ řekl jsem nakonec, „ta mě zná.“

„Pak by bylo dobré, abyste se s ní dostavil. A ať si vezme své doklady.“

Kývl jsem.

„Zítra otevíráme novou záchytnou stanici, Hybernská číslo dvě, dostavte se prosím přímo tam a vyřešíme to na místě.“

Poděkoval jsem a otočil se k východu.

„Počkejte ještě,“ křikl za mnou.

Doufal jsem, že mi chce dát některý z balíčků, které jsem viděl vršit se na chodbě, byly to samé dary, na jednom z nich jsem viděl, že jej poslaly děti ze základní školy — místo toho mi podal lístek s adresou oddělení v nemocnici na Bulovce, že musím mít nejprve potvrzení od doktora a projít odvšivovací stanicí.

Kdo by mohl dosvědčit, kdo jsem?

Vlaky přijížděly jen zřídka, byly narvané k prasknutí, obsypané hlavami, vykukujícími z oken i ze dveří, rozeznával jsem je a přeskakoval po nich, až mě z toho bolely oči a musel jsem si je mnout. Vystupovali z nich především muži, většina vypadala docela obyčejně. Předpokládal jsem, že to nejsou vězni, že se vracejí z práce v říši, jejich obličeje lemovaly úsměvy a jejich pohled nebyl uvězněn v propasti očních důlků, byli oblečeni docela civilně a čistě. Přesto jsem vždy zpozorněl, když přisupěla souprava, a trpělivě sledoval, až se rozptýlí popelavý kouř a pára, válející se líně po nástupišti. Vlaky tu končily, koleje nepokračovaly nikam dál, v mém slovníku stálo, že se takovému nádraží říká čelové. Pamatuju si také, že v něm byl výpočet, jak má být takové nádraží, zejména hlavní, dlouhé, počítalo se s výhybkou, napojením z hlavní koleje, délkou vagónů, jejich počtem či váhou lokomotivy, z toho všeho vyplývalo, že takové nádraží nemůže být kratší než osm set metrů.

Seděl jsem na lavici hodinu, rozbolel mě otlačený zadek a ošíval jsem se.

Nepoznával jsem vůbec nikoho a nikdo si mě v tom ruchu ani nevšímal.

Naproti mně začali nádražní dělníci na štaflích vyměňovat rozbité tabulky skla, které oddělovaly příchodovou halu od perónů. Začal jsem prasklá skla počítat, sčítal jsem je jedno po druhém. Poté jsem odpočítal čas výměny jedné takové tabulky a nakonec jsem přičetl celou čelní stranu při hlavním vchodu do budovy, kde prasklé tabulky nechyběly jenom v nejvyšší části. Po další hodině měli vyměněny tři. Tři ze sto osmdesáti dvou.

Přijel další vlak.

Vypustil páru, perón se znovu schoval v mlze.

Tenhle pán je vysoký jako můj otec.

Není to on.

Tenhle má stejné držení těla.

Není to on.

Navíc, není s ním Míša, nikdo jeho malého vzrůstu a s blonďatými vlasy se vůbec neukázal. Čekal jsem dalších pět napěchovaných vlaků a pak jsem se zvedl, zadek zcela znecitlivělý, musel jsem se protáhnout.

Ráno v novinách psali:

Vlajková výzdoba

Protože místy nejsou československé vlajky a prapory vyvěšeny správně, upozorňuje se, že čsl. vlajka má mít bílou barvu nahoře nebo u špičky žerdě a prapor po levé straně, stojíme-li čelem k němu.

Pozoroval jsem nádražní zřízence, kteří se motali mezi cestujícími — se štaflemi v rukou začali vytahovat prapory na žerdě — dohadovali se, zda jsou pověšeny dobře. Jeden z nich se jim posmíval a pokřikoval, že přece záleží, z jaké strany se na ně člověk dívá.

Bylo mi to jedno.

Další půlhodinu nepřijel jediný vlak, čekal jsem vestoje, nemohl jsem si sednout, a sledoval jsem jejich horečnaté zdobení. O kousek dál postával hlouček hlasitých ruských vojáků, kouřili, ale nebylo mi jasné, zda na někoho čekají, nebo tu mají hlídat. A ještě o kus dál, vedle otlučeného sloupu, držícího střechu vestibulu, barvily nádražní šeď na zem pohozené svázané květiny, několik pugétů, jednotlivé růže, trs šeříků a dvě hořící svíčky ve sklenicích, zřejmě od marmelády.

Po čtyřiceti dlouhých minutách přisupěla lokomotiva a polila nástupiště mléčným oparem. Když se pára rozplynula, rozešly se i shluky lidí z přeplněného vlaku a krom několika lidí, kteří se ze zvědavosti přidali k vlnobití před stolky s charitou, se nádraží zase vyprázdnilo.

Sedl jsem si zpátky na lavičku, zadek jsem si nenápadně promnul.

Za další hodinu přijely pouhé dva vlaky.

Spořádal jsem jeden řádek tabulky čokolády ze svých balíčků. Napil jsem se z nádražní pumpy, byla cítit olejem, a vyšel ven na sluníčko.

Stánky trafik vypadaly jako došková střecha, celé pokryté odpoledním vydáním novin odshora dolů, všechny s obrovským portrétem Beneše na první straně a nadšenými titulky. Fronty u nich a nekonečné davy lidí na chodnících potahovaly město slavnostním hávem, z budov se odráželo jásavé světlo.

Prodíral jsem se ulicí, která ústila na náměstí s ohromnou tribunou a vzdouvajícími se prapory. Československá vlajka, sovětská a taky americká. Snad byly pověšeny správně. Nad nimi pak věž orloje, ustřelená a vyhořelá, jeden ciferník na ní teď úplně chyběl a díra po něm zela nad náměstím jako vydloubnuté oko. Na zčernalou budovu připnuli nějaké transparenty, první — Ať žije maršál Stalin — jsem ještě přelouskal, zbylé už ne. Dál jsem se neprocpal, diváci se mačkali, jak to jen šlo, a zatarasili příchody na náměstí jako špunt vanu.

Obešel jsem dav bočními ulicemi a dostal se až k Rudolfinu, četníci už utvářeli řady a nechtěli mě nechat projít na druhý chodník, nakonec jsem promluvil s ruským vojákem svou táborovou ruštinou a směl jsem přeběhnout, to už do ulic přitékal další proud lidí a četníci je začali formovat do úhledných okrajů. Nejdřív stáli Rusové, s rukama na samopalech s kulatými zásobníky, které jsem viděl už u Herty, pak naši vojáci, pak četníci ve vysokých helmách a mezi nimi se hemžily uniformy, které jsem neznal, a nakonec postrkující se reportéři, s bloky a tužkami v ruce.

Stál jsem zády ke zdi, která obepíná židovský hřbitov — sem jsme chodili, protože běžné parky pro nás přestaly existovat, sem bylo mnohem blíž než na hřbitov na Olšanech. Tady jsem se naposledy viděl se Zuzanou.

Když mě dav přilepil přímo na zeď, poskočil jsem na její sokl, a stál tak nad hlavami ostatních přihlížejících.

Četníci pode mnou vytlačovali lidi, pár kluků se vyšplhalo nahoru a začali na mě pokřikovat, ať vylezu za nimi. Snažil jsem se nevšímat si jich a zůstal jsem stát na místě.

„Tak přece lezte,“ šťouchl do mě muž v propocené košili s vyhrnutými rukávy, „polezu po vás.“

Hodil jsem na hrubou římsu zdi svůj kabát, začalo mi být horko. Natáhl jsem ruce a snažil se výskokem dosáhnout na vršek zdi. Místo toho jsem po dopadu zavrávoral a málem spadl zpátky z podstavce mezi lidi, ten v bílé košili mě přidržel.

„Zvednu vás, ano?“ houkl a za nohy mě nadnesl tak, že jsem prsty dokázal zatnout do vršku zdi. Snažil jsem se přitáhnout, vůbec to nešlo, byl jsem rád, že tam jen tak visím.

„Zaberte!“ rozkázal, ale neposunul jsem se ani o centimetr, nešlo mi to, stejně jako když jsem se drápal na vlak. Pokusil se mě nadzvednout, ovšem výš už nedosáhl. Rukáv košile se mi sesunul na předloktí a obnažil vytetované číslo s písmenem.

Začal jsem se potit.

Naštěstí mě za zápěstí popadly dvě silné ruce a vytáhly mě snadno úplně nahoru.

Kluci nahoře se smáli.

„Ještě že jste taková vychrtlina,“ pravil jeden z nich a jal se pomáhat dalšímu lezoucímu.

Posadil jsem se a oddychoval, košili jsem si zase shrnul až k zápěstí.

Tlačenice nebrala konce, kam až jsem dohlédl, přihlížející vláli na sochách, drželi se okenních říms, strkali se na schodišti, všechno jednou rukou, protože v té druhé měli kapesník nebo vlaječku nebo klobouk nebo zdobený kus oděvu jako ženy pode mnou, které byly kompletně navlečeny do krojů, snad moravských, snad českých, nikdy jsem se v tom nevyznal, vedle nich stáli muži v nevýrazných oblecích a společně se přetlačovali a smáli. Radost z nich sálala jako teplo z radiátoru.

Já jsem v ruce neměl nic, nemával jsem. Díval jsem se na ten rej, za mými zády se v hloubi hřbitova k sobě tiskly náhrobky a vepředu se k sobě tlačily proudy lidí, ty kamenné desky v zemi mě zezadu studily a zepředu mě hřálo rozjařené slunce.

Seděl jsem a vyhlížel prezidenta. Dohlédl jsem až někam ke Klementinu, odkud se očekával příjezd, a opravdu netrvalo dlouho a spatřil jsem rozrušené vlnění lidí, pokřiky a zrychlené třepotání vlaječek a fanglí.

Uniformy se narovnaly v přísném špalíru a první auto kolony se zvolna přibližovalo k nám. Černá tatrovka se splývavou zádí jela první, následovali filmaři a ze střešního okna točili celý ten rej na kameru.

Jásot sílil.

Zaclonil jsem si oči, ve středu kolony se k sobě tisklo několik otevřených vozů a tam seděl prezident se svojí paní. Šílení kolem nabralo vrcholu, musel to být on, neboť se lidé rozeřvali naplno a divoce mávali vlaječkami, klobouky a kapesníky. Za chvíli bylo po všem, celé to trvalo jen několik desítek vteřin, dav dojásal a rozmělnil se a prchal ke Staroměstskému náměstí, kde měl mít prezident projev.

Stoupl jsem si na římse zdi — jak jsem rychle vstal, udělaly se mi mžitky před očima a zapotácel jsem se. Pán, který mě vytáhl nahoru, mě zachytil a srovnal.

„Dávejte pozor,“ řekl se smíchem a kývl hlavou dolů na hřbitov, „stačí málo a můžete tam ležet taky.“

Slezl jsem s jeho pomocí dolů, přidržoval mě zezdola za kotníky, jeho dlaně je zcela obepnuly, a pádil jsem k náměstí — než jsem tam došel, byl projev už v plném proudu, k tribuně jsem se neprobojoval, nešlo to, a ani jsem na to neměl síly.

„My v cizině jsme byli jen nositeli našeho národního praporu a symbolem vlády, státu a národa. Vy jste zdvihli prapor odporu a odboje, po celou válku jste odboj nesli a nikdy jste neselhali,“ nesl se prezidentův pevný, ale nepříliš hlasitý projev z amplionů a odrážel se mezi domy na několikrát, jako by tam byli prezidenti dva nebo tři. Dav tleskal, prezident vždy zdvořile počkal, až se uklidní. Přemýšlel jsem, co tím přesně myslel, co to znamená — nikdy neselhat.

„…naši popravení, umučení, naši věznění v kriminálech a v koncentračních táborech, ti všichni konali svou povinnost skvěle. Budiž jim vzdáno uznání, stejně jako našim vojákům frontovým.“

Teď mluvil přímo ke mně, jenže jsem tomu nerozuměl, jakou povinnost jsem konal, když jsem byl v táboře, skvěle? A patřil jsem mezi ty, které označoval jako „naši“?

Poslouchal jsem dál, místy jsem slyšel špatně, chvíli vůbec, lidé aplaudovali při slovech Masaryk nebo svoboda a největší nadšení nastalo, když Beneš zahlásil:

„…a vylikvidovat zejména nekompromisně Němce v zemích českých a Maďary na Slovensku, jak se jen likvidace ta dá v zájmu jednotného národního státu Čechů a Slováků vůbec provést.“

Bouřící potlesk po celém náměstí, v davu se rozvinul obří květ radosti. Nebo nenávisti. Ano, chápal jsem to, vše německé musí pryč, s tím se dá souhlasit, nic německého tady nezůstane, jen jak je to proveditelné? Vědí sokolové, jásající opodál, že jejich organizaci založil Němec? Ví pan prezident, že auta v jeho koloně konstruoval německý návrhář, stejně jako půlku domů v naší čtvrti? Vybavil jsem si, jak se mu před válkou posmívali, snad to nebyli titíž lidé, kteří stojí teď kolem mě:

Sebral Hanku, vybral banku, říkal nám, že má plán, tím plánem byl aeroplán.

Nečekal jsem až do konce projevu a vrátil se raději zpátky na ubytovnu, aby mě ty desetitisíce lidí nesmetly.

Musel jsem si lehnout, byl jsem zcela vysílený. Nedonutil jsem se ani vstát a napustit si vanu, až k posteli jsem cítil popelavý pach z kamen. Neusnul jsem, jen jsem prostě ležel několik hodin na bělostném povlečení a zíral na pavučinu prasklin na stropě. V hlavě mi poskakovala slova „vylikvidovat“ a „naši“. Možná jsme přece jenom spadali pod to „naši“, ale čekal jsem, že se zmíní o tom, co potkalo nás, že zmíní, jak se nás vrátí jen zlomek, mých spočítaných deset procent — jenže slovo žid nebo židovský nezaznělo ani jednou jedinkrát.

Nevím, kolik bylo hodin, ležel jsem dlouho a očekával příchod spánku, venku se po setmění rozzářily lampy, tak jak oznamovali v dnešních novinách, poprvé po válce — a vlily do mě nakonec trochu své zelenkavé naděje — přece jen se vše jednou vrátí do starých kolejí, všechno se napraví a bude jako kdysi.

O dva dny později jsem nastoupil do tramvaje číslo čtrnáct, byl to první den, co začaly některé linky zase pravidelně jezdit, a teprve v druhé stanici mi došlo, že stojím na zadní plošině vlečného vozu. Přemýšlel jsem, že se přesunu dopředu, nakonec jsem nad tím mávl rukou. Co z toho. Lístek jsem neměl, ostatně jsem neměl žádné peníze, ani jsem netušil, jestli je to nutné, průvodčí tu stejně nebyl.

Tramvají profukoval chladný vzduch, většina cestujících seděla a bavila se mezi sebou, já jsem postával, nebylo slyšet slova, vůz rachotil a dřevěné součástky skřípavě vrzaly. Minuli jsme Zátory a přejeli Trojský most, tramvaj ve stoupání zpomalila a vlekla se sotva krokem. Nikdy jsem tudy ještě nejel, jen jsem věděl, že tady někde je zatáčka, ze které vyjel naposledy svým mercedesem Heydrich, viděl jsem fotky v Poledním listu, který nám ukazovala na tajno sousedka. Rozhlížel jsem se, kde přesně to mohlo být, zda tu nejsou nějaké viditelné stopy po granátu. V tramvaji tomu nikdo nevěnoval pozornost, o dvě stanice později jsem vystoupil.

Na vrátnici Bulovky mi ukázali, kam mám jít, měl jsem dojem, že vrátný nechtěl, abych se k němu přibližoval, jakmile jsem jen vyslovil „dezinfekční stanice“. V nízké budově pod kopcem, hluboko pod nemocnicí, blízko řeky, jsem pak vstoupil do oddělení, kde nikdo nebyl. Posadil jsem se na lesklou koženkovou sedačku a čekal, až někdo vyjde z velkých bílých dveří naproti mně. Po několika minutách se objevila blonďatá sestra s pichlavýma očima a rouškou na ústech a důkladně mě sjela pohledem.

„Vy jdete určitě na odvšivení, že?“ zamumlala.

Kývl jsem hlavou, načež zase zalezla a trvalo dalších pět minut, než mě zavolali dovnitř.

Za stolem seděl doktor, roušku neměl, pozdravil jsem.

„Průkaz máte?“

„Nemám.“

„Nesedejte si a zůstaňte stát,“ rozkázal a začal vyťukávat do psacího stroje, „jméno a datum narození?“

Nadiktoval jsem mu požadované údaje, doklepal na stroji několik dalších slov a pak mě vyzval, ať následuju sestru. Prošli jsme přes vedlejší chodbu do další místnosti, ve které byly troje dveře, oddělené přepážkami. V první jsme se zastavili, vedle oprýskané bílé lavice s věšákem zela otevřená ponýtovaná vrata s kulatým zaskleným průhledem.

„Tady se svléknete a tamhle vložíte všechny své věci. Tohle je parní aparát, pět minut to bude syčet, mezitím se osprchujete, umyjete si hlavu a použijete tohle speciální mýdlo. Pak se zase obléknete a bude to.“

Pokývla, abych vstoupil. Uvnitř nebylo žádné světlo, v hloubi komory jsem viděl vháněcí potrubí.

„No tak,“ řekla netrpělivě, „nic to není, běžte tam.“

Vlezl jsem dovnitř a dveře se za mnou zavřely. Díval jsem se průhledem do komory, sestra za dveřmi mě nabádala, ať se svléknu, bylo mi trochu divně, poslechl jsem ji.

Houkl jsem na ni, že jsem připravený, zapadla někam za roh a já zůstal stát v té podivné místnosti, vybavil jsem si náhle, že ten doktor psal na německý psací stroj, nad znakem orlice a nápis Adler. A ten formulář měl německou hlavičku, Bulowka.

A proč jsem tady byl sám a nikdo jiný tu nebyl?

Nebyla ta blonďatá sestra Němka? Neměl ten doktor přízvuk?

Začala se mi točit hlava, co tohle mělo znamenat. Rozklepal jsem se.

Rychle pryč.

Pryč!

Slyšel jsem ještě syčení páry.

Stojím před přístavkem v bloku zásobování a zaklepu opatrně na zimou a horkem zvrásněná prkna. Myslím na to, co jsem slyšel dnes ráno v přeplněných bublajících latrínách — v táboře číslo jedna prý spořádali vnitřnosti popravených sovětských zajatců ještě zatepla.

On opatrně vykoukne a vtáhne mě dovnitř. Zašoupne za sebou petlici a prostým pohybem ukáže rukou na stůl. Vůbec nemusí, je to zbytečný pohyb, neboť to je první věc, kterou spatřím. Mám takový hlad, že cítím drobek chleba na zemi ze sta metrů. Jako pes. Hlad, který svírá a kroutí vnitřnostmi, jako se ždíme mokrý hadr. Hlad, usazený nejen v břiše, ale objímající celý můj mozek. Bolí to.

Na špinavých prknech stolu stojí miska s vařenými brambory, je jich tolik, snad pět nebo šest, a dokonce se z nich kouří. Vedle nich se jen tak povaluje půlbochník chleba a několik koleček salámu, není to sice ten sytě rudý, tukem prorostlý voňavý salám, co si pamatuju z domova, ale pořád to je salám, růžová věc, kterou jsem tu dosud neviděl.

To je salám? ptám se s otevřenou pusou.

A cos myslel, že to je, řepa? zasměje se suše a nespustí ze mě pohled. Na jazyku, vyschlém a plném boláků z hladu, se mi začnou závratnou rychlostí tvořit sliny. To přece není možné: brambory, vařené žluté brambory, a vedle hned tenhle zázrak. Čenichám jako pes, slintám jako pes. Jsem pes.

Přišel jsem, jak mi vzkázal otec, vypravím ze sebe a zírám na všechno to jídlo.

Přiblíží se ke mně.

Slyšel jsem syčení páry.

Lavice mě studila do zad a bylo mi špatně, v uších mi hučelo. Snažil jsem se zvednout, ale nepohnul jsem se ani o milimetr. Něco mě lehce štípalo po tváři. Zaostřil jsem — nade mnou se skláněla sestra s doktorem. Vše zastřené v bílém oparu, snažil jsem se ho rozehnat mrkáním, než jsem pochopil, že jsou to zbytky páry, vycházející z komory.

„Co jste tu vyváděl?“ pleskal mě po lících a rozšiřoval mi prsty oční víčka, ruku v gumové rukavici.

„Nevím,“ ucuknul jsem hlavou, „udělalo se mi špatně. Kam jste dali mý věci?“

Sestra s rouškou na ústech vykukovala zpoza jeho zad, podezříval jsem ji, že má za zády v ruce pouta, nevím proč. Ukázala na komoru za mnou.

Posadili mě, dali mi napít vody, teprve pak jsem si všiml, že nemám nic na sobě, mé tělo pokrývala pouze košile, kterou mi musela kolem beder ovinout sestra.

„Klid, chvíli tu seďte, nic se neděje,“ řekl doktor, „až se vám udělá líp, osprchujte se a přijďte.“

„Já tu s ním klidně počkám,“ vyhrkla sestra, ale doktor jí nakázal odejít s ním.

Zůstal jsem v chodbičce sám, hlava mě bolela, musel jsem se praštit, když jsem upadl na zem.

Co se vlastně stalo?

Nevím, nevěděl jsem, co to mělo znamenat, asi jsem se vylekal. Za chvíli jsem se zvedl, osprchoval a nemotorně oblékl — vrátil jsem se do ordinace s hlavou roztočenou závratí a stejně zamotanými myšlenkami.

„V pořádku?“

Kývl jsem a sedl si k jeho stolu na židli.

„Kde jste k tomu přišel?“ pohodil bradou k mé ruce.

„Byl jsem v Osvětimi,“ zaskuhral jsem, „a předtím v Terezíně. Můžete mi to tam napsat?“

Zavrtěl hlavou.

„Vydávám jen osvědčení o infekčních onemocněních. A když jsme u toho Terezína — řádí tam tyfus, nikdo nesmí ani ven, ani dovnitř, hotová epidemie.“

Zvážil mě a změřil, dopsal na formulář několik dalších vět a bylo hotovo. Potvrzení zalepil do nenadepsané béžové obálky, tu mi podal a rozloučili jsme se. Sestra mě vyprovodila ze dveří, její oči za rouškou se na mě úzce usmály.

Venku jsem se posadil na lavičku, slunce hřálo, jako by už bylo léto, a obálku jsem pro jistotu rozlepil.

Dezinfekční stanice hlavního města Prahy, Bulovka

Potvrzujeme, že pan Stein Petr, nar. 27. května 1927, byl u nás vyšetřen na infekční nemoci a je zdravý. Pacient i jeho oděv prošli dezinfekční procedurou.

Počet odvšivených zavazadel: 0

Protože jmenovaný nemá žádných dokladů, doporučujeme jej péči Mez. červeného kříže.

Jest celkově sešlý, rehabilitační pobyt nutný.

vedoucí lékař

J. Kubíček.

V Praze dne 18. 5. 1945

5.

Celý den bylo ubíjející horko, což se neblaze podepsalo v čekárně repatriačního úřadu v Hybernské. Několik desítek lidí tu postávalo a posedávalo, čekalo, až přijdou na řadu u tří úředníků v kancelářích, kteří je postupně vyvolávali. Většina z čekajících byla cítit dlouhou cestou a unavené páchnoucí ticho panovalo v každém koutě místnosti.

Asi po hodině, chtělo se mi už dost na záchod, jsem se dostal na řadu.

„Posaďte se,“ vyzval mě úředník měkkým hlasem, jen co jsem vstoupil do kanceláře, „jméno a datum narození?“

„Mám i tohle.“

Rozbalil složený papír a přejel ho očima.

6.

7.

8.

…

9.

10.