jsem

ZLOMENÁ

UNRAVEL ME

Copyright © Tahereh Mafi, 2013

All rights reserved.

Translation © Pavla Kubešová, 2014, 2025

Jacket art © 2013 by Colin Anderson

Jacket art inspired by a photograph by Sharee Davenport

Jacket design by Cara E. Petrus

ISBN 978-80-284-0475-8

Pro mou matku, nejlepšího člověka,

jakého jsem kdy poznala.

Jedna

Dnes by mohlo být na světě hezky.

Slunce by jako velký žlutý míč mohlo vysílat své paprsky mezi mraky, jako vaječný žloutek by mohlo zářit na jasně modré obloze a naplňovat svět pod sebou chladnými nadějemi a falešnými sliby. Mohlo by prosvěcovat milé vzpomínky a svítit na opravdové rodiny, bohaté snídaně a hory lívanců zalitých javorovým sirupem ve světě, který už neexistuje.

Anebo taky ne.

Možná je dnes pošmourno a vlhko a fouká ostrý vítr, v němž křehnou prsty dětem i dospělým. Snad padá sníh nebo prší. Nevím. Třeba mrzne nebo padají kroupy anebo se hurikán mění v tornádo. A možná se země otřásá v základech a napravuje naše chyby.

Netuším.

Nejsou tu okna. Nevidím ven. Teplota mé krve se pohybuje kolem milionu stupňů pod nulou. Jsem pohřbená 15 metrů pod zemí ve školicí místnosti, která se v posledních dnech stala mým druhým domovem. Každý den zírám na tyto 4 stěny a připomínám si, že nejsem vězeň, nejsem vězeň, nejsem vězeň, ale někdy mě přepadne ten starý strach a horko těžko překonávám pocit klaustrofobie, který mi narůstá v nitru.

Když jsem přijela, naslibovala jsem hory doly.

Teď už si ničím nejsem jistá. Začala jsem si dělat starosti. Moje mysl mě zrazuje. Každé ráno vstávám s neklidnýma očima, zpocenými dlaněmi a nervózním hihňáním. Každý den se tlak v mém nitru zvyšuje, zvyšuje, zvyšuje a hrozí, že co nevidět vybuchnu.

Život na tomto místě je jiný, než jsem čekala.

Můj nový svět je vyrytý v pažbě zbraní, zalitý ve stříbře a utopený v pachu kamene a oceli. Vzduch je tu ledový, koberce oranžové; svítidla a vypínače pípají a blikají a ostře září. Je tady rušno, všude je plno lidí, v chodbách neumlká šepot ani křik, neustále je slyšet dusot i opatrné kroky. Poslouchám-li pozorně, zaslechnu i vrzání mozkových závitů, bouchání hlavami o stůl, poklepávání prsty o bradu či rty a krčení čel. Lidé tu nosí nápady po kapsách, nové myšlenky jim proudí ze špičky jazyka; mhouří oči soustředěním a pečlivým plánováním, které by mě mělo zajímat.

Mě ale nic z toho nezajímá. Připadám si jako polámaná.

Castle prohlásil, že bych se měla naučit ovládat svůj dar. Vysvětlil mi, že naše dary jsou různé formy Energie. Řekl, že hmota se nikdy netvoří ani neničí, ale s tím, jak se mění náš svět, se mění i jeho vnitřní Energie. Naše schopnosti pocházejí z vesmíru, z jiné hmoty, z jiných Energií. My nejsme anomálie. My jsme nevyhnutelný důsledek našeho zvráceného chování k Zemi. Tvrdil, že počátek naší Energie je někde. A to někde je veškerý chaos, který nás obklopuje.

Dává to smysl. Vzpomínám si, jak vypadal svět, když jsem ho opustila.

Pamatuju si na zakaboněnou oblohu, na níž nešlo poznat, zda svítí slunce či měsíc. Vzpomínám si na popraskanou zem a křoví s dlouhými a ostrými trny. Na trávníky, které se přestaly zelenat a uschly. Na vodu, která se nedala pít, na ptáky, kteří přestali létat, a na lidskou civilizaci, která se scvrkla na pár ubikací postavených na těch několika málo místech, kde zem dosud nebyla zničená.

Tato planeta je jako zlomená kost, která nesrostla rovně, jako skleněná váza roztříštěná na tisíc kousků, které někdo slepil dohromady. Jsme rozbití a spravení a každý den máme předstírat, že stále fungujeme tak, jak bychom měli. Ale to je lež, všechno je to lež; každý člověk, místo, věc a myšlenka není nic než lež.

Nefunguju, jak bych měla.

Nejsem nic jiného než následek katastrofy.

Uplynuly 2 týdny. Jako by je někdo vysypal do příkopu, opustil je a zapomněl na ně. Jsem tu už 2 týdny. Ale celé 2 týdny si připadám, jako bych spala na posteli z vaječných skořápek a s napětím čekala, kdy se některá rozbije, kdy některou rozbiju, kdy se to tady všechno zhroutí. Za ty 2 týdny bych měla být šťastnější, zdravější, lépe spát a cítit se bezpečněji. Namísto toho si dělám starosti, co se stane, až pokud to nezvládnu, jestliže nepochopím, jak ovládnout svou Energii, jestliže někoho úmyslně náhodou zraním.

Připravujeme se na krvavou válku.

Proto se školím. Všichni se připravujeme, abychom dokázali porazit Warnera a jeho muže. Vyhrávat jednu bitvu po druhé. Ukázat lidem tohoto světa, že ještě máme naději – že se nemusíme podvolovat požadavkům Obnovy a stát se otroky režimu, který nás chce jen využít k ovládnutí světa. Souhlasila jsem, že budu bojovat. Že budu vojákem. Že navzdory svému přesvědčení využiju svou sílu. Ale pomyšlení na to, že bych na někoho vztáhla ruku, ve mně vyvolává vzpomínky, pocity a přívaly moci, kterou zažívám jen při kontaktu s pokožkou člověka, který není vůči mému doteku imunní. Je to pocit nepřemožitelnosti, trýznivé euforie; vlna intenzity, která zaplavuje každičký pór mého těla. Nevím, co to se mnou udělá. Nevím, jestli si můžu důvěřovat, když pocítím potěšení z něčí bolesti.

V nitru mi dál zůstávají Warnerova poslední slova a já nedokážu jejich chlad ani pravdu vykašlat ven.

Adam nemá ponětí, že se mě Warner může dotknout.

Nikdo to neví.

Warner měl být mrtvý. Warner měl být mrtvý, protože jsem ho měla zastřelit. Ale to bych musela umět střílet. A tak si teď pro mě přišel.

Přišel bojovat.

O mě.

Dva

Ozve se prudké zaklepání a dveře se rozlétnou.

„Ach, slečno Ferrarsová. Zajímalo by mě, čeho chcete dosáhnout sezením v rohu.“ Castle se pousměje a jeho úsměv vpluje do místnosti ještě dřív než on sám.

Ostře se nadechnu a nutím se na něj pohlédnout, ale nedokážu to. Namísto toho jen zamumlám jakous takous omluvu. Moje slova v této velké místnosti znějí přímo žalostně. Cítím, jak se třesoucími se prsty opírám o žíněnky rozprostřené po podlaze, a přemýšlím o tom, že jsem za celou dobu, co jsem tady, ještě ničeho nedosáhla. Je velmi ponižující, nesmírně ponižující zklamat jednoho z mála lidí, kteří ke mně kdy byli laskaví.

Castle se postaví přímo přede mě a čeká, až zvednu hlavu. „Nemusíte se omlouvat,“ připomene mi. Jeho pronikavé, jasně hnědé oči a přátelský úsměv umožní člověku snadno zapomenout, že se jedná o hlavu Bodu Omega. O hlavu ilegálního hnutí namířeného proti Obnově. Mluví laskavým, milým hlasem, a tím je to všechno ještě horší. Někdy si přeju, aby na mě raději křičel. „Ale,“ pokračuje, „musíte se naučit ovládnout svou Energii, slečno Ferrarsová.“

Odmlčí se.

Udělá pár kroků sem a tam.

Položí ruce na sloupek cihel, které jsem měla za úkol zničit. Předstírá, že si nevšiml mých zarudlých očí ani kovových trubek rozházených po celé místnosti. Jeho pohled se opatrně vyhýbá krvavým šmouhám na dřevěných prknech pohozených opodál; neptá se mě, proč mám tak silně zaťaté pěsti a zda jsem se náhodou nezranila. Nakloní hlavu mým směrem, ale nedívá se na mě. Upřeně pozoruje nějaký bod přímo za mou hlavou. „Já vím, že je to pro vás těžké,“ domlouvá mi jemně. „Ale musíte se učit. Musíte. Závisí na tom váš život.“

Namáhavě a hlasitě polknu. Přikývnu a opřu se zády o zeď. Jsem vděčná za chlad a bolest, které mi způsobují cihly, jež mě tlačí do páteře. Přitáhnu si kolena k hrudi a cítím, jak tisknu chodidla k žíněnce. Mám tak blízko k slzám, až mám strach, že začnu křičet. „Když já ale nevím jak,“ donutím se nakonec říct. „Já vůbec nic nevím. Já vlastně ani nevím, co mám dělat.“ Hledím na strop a mrkám, mrkám, mrkám. V očích mě pálí slzy. „Nevím, jak to mám udělat.“

„Pak o tom musíte přemýšlet,“ trvá Castle dál na svém. Zvedne kus kovové trubky a potěžká ji v ruce. „Musíte najít souvislost mezi událostmi, k nimž došlo. Když jste zbourala betonovou zeď ve Warnerově mučírně – a když jste na cáry roztrhala ocelové dveře ve snaze osvobodit pana Kenta –, co se stalo? Proč jste v těch dvou okamžicích dokázala reagovat mimořádným způsobem?“ Posadí se na zem jen kousek ode mě. Přisune trubku ke mně. „Potřebuju, abyste se nad svými schopnostmi zamyslela, slečno Ferrarsová. Musíte se soustředit.“

Soustředit se.

Jsou to jen dvě slova, ale úplně stačí k tomu, aby mi bylo na zvracení. Zdá se, že všichni potřebují, abych se soustředila. Nejdřív to po mně chtěl Warner a teď i Castle.

Já jsem to ale nikdy nedokázala.

Castle zhluboka a posmutněle vzdychne a to mě přivede zpět do přítomnosti. Vyskočí na nohy. Uhladí si tmavě modré sako, zřejmě jediné, které vlastní, a koutkem oka zachytím stříbrný emblém Bodu Omega, který má vyšitý na zádech. Nepřítomně se rukou dotkne vlasů; vždycky si své dredy stahuje do ohonu. „Jste sama proti sobě,“ praví mírně. „Možná byste mohla pro změnu pracovat s někým dalším. Třeba by vám někdo mohl pomoct vyjasnit si to – najít souvislost mezi těmi dvěma událostmi.“

Překvapeně narovnám ramena. „Neříkal jste, že mám pracovat sama?“

Přimhouří oči. Podrbe se za uchem a druhou ruku zastrčí do kapsy. „Nechtěl jsem, abyste pracovala sama,“ řekne zdráhavě. „Ale bohužel se nepřihlásil žádný dobrovolník, který by vám chtěl pomáhat.“

Ucítím v břiše 1, pak 2 a nakonec 15 balvanů. Pár jich mám v krku. Nechápu, proč zadržuju dech, proč mě to překvapuje. Nemělo by mě to překvapovat. Kromě Adama se nepřihlásil žádný dobrovolník.

Žádný dobrovolník kromě něj by se mnou nebyl v bezpečí. Nikdo, kdo se mě dotkl, z toho neměl potěšení. Kromě Adama. A kromě Warnera. Ale i když se Adam velmi snažil, nemůže se mnou trénovat. Má plné ruce jiné práce.

Práce, o níž mi nikdo nechce nic říct.

Castle mě pozoruje očima plnýma naděje a laskavosti. Očima, které nemají ponětí, o kolik jsou tahle jeho nová slova horší. Horší, protože i když znám pravdu, pořád bolí, když ji slyším. Bolí to, když si vzpomenu, že sice žiju s Adamem v nádherné bublině, ale zbytek světa ve mně stále vidí hrozbu. Monstrum. Zrůdu.

Warner měl pravdu. Ať půjdu kamkoli, nikdy tomu neuteču.

„Co se změnilo?“ zeptám se ho. „Kdo mě teď bude trénovat?“ Odmlčím se. „Vy?“

Castle se usměje.

Je to ten typ úsměvu, který způsobí, že mě zaplavuje vlna ponižujícího horka a moje hrdost se sype jako hromádka karet. Odolávám pokušení utéct pryč.

Prosím, prosím, prosím, nelitujte mě.

„Škoda že nemám čas,“ vysvětlí mi. „Ale Kenji se konečně uvolnil – přeorganizovali jsme jeho rozvrh – a tvrdí, že s vámi bude rád pracovat.“ Na moment zaváhá. „Samozřejmě jestli to vyhovuje i vám.“

Kenji.

Mám chuť se rozesmát. Kenji má být jediný člověk, který je se mnou ochotný pracovat? A přitom jsem ho už jednou zranila. Náhodou. Ale od okamžiku, kdy nás přivedl do Bodu Omega, jsem ho moc často neviděla. Jako by splnil úkol, jako by dokončil misi. Jakmile měl hotovo, vrátil se ke svému normálnímu životu. Kenji je tu zřejmě docela důležitá osoba. Má na práci milion úkolů. Musí zařizovat spoustu věcí. A lidé ho mají rádi, dokonce ho respektují.

Zajímalo by mě, zda ho tu někdy zažili i jako nesnesitelného, vulgárního Kenjiho, jak jsem ho poznala já.

„Jistě,“ přikývnu a poprvé za celou dobu, co je Castle tady, se pokusím na tváři vykouzlit potěšený výraz. „To zní skvěle.“

Castle se napřímí. Jeho oči jsou plné jasu, nadšení a uspokojení. „Úžasné. Řeknu mu, ať se s vámi setká zítra u snídaně. Posnídáte spolu a pak můžete hned začít.“

„No, ale já obvykle –“

„Já vím,“ skočí mi do řeči Castle. Jeho úsměv se změní ve výraz s přísně semknutými rty a vráskou na čele. „Ráda jíte s panem Kentem. To vím. Ale s ostatními se téměř nestýkáte, slečno Ferrarsová. Pokud tady zůstanete, musíte nám začít důvěřovat. Kenjiho mají lidé v Bodu Omega velmi rádi. Mohl by se za vás zaručit. Pokud každý uvidí, že spolu trávíte čas, budou se ve vaší přítomností cítit méně ohrožení. Mohlo by vám to pomoct přizpůsobit se.“

Trhnu sebou a po celém obličeji mi naskáčou rudé skvrny; sevřu ruce v pěst. Nevím, kam s očima, a snažím se předstírat, že mě to vůbec nebolí. Musím 3krát polknout a teprve pak se mi podaří vykoktat odpověď. „Oni – oni se mě bojí,“ zašeptám. „Já ne– já jsem nechtěla nikoho obtěžovat. Nechtěla jsem se jim plést do cesty…“

Castle unaveně vzdychne. Podívá se dolů a nahoru a tře si zátylek. „Bojí se vás,“ namítne, „protože vás neznají. Kdybyste se trochu víc snažila – kdybyste projevila aspoň sebemenší zájem každého poznat –“ Zmlkne a zamračí se. „Slečno Ferrarsová, jste tady už 2 týdny a stěží jste promluvila pár slov se svými spolubydlícími.“

„Ale to není – já myslím, že jsou úžasné –“

„A přesto je ignorujete? Netrávíte s nimi ani chvíli času? Proč?“

Protože jsem nikdy předtím vůbec žádné kamarádky neměla. Protože mám strach, že když něco zkazím nebo řeknu nějakou hloupost, začnou mě nenávidět jako všechny ostatní holky, které jsem znala. A protože je mám ráda, bylo by jejich nevyhnutelné odmítnutí o to těžší.

Mlčím.

Castle pokrčí rameny. „Když jste sem přijela, vedla jste si skvěle. Třeba k Brendanovi jste se chovala velmi přátelsky. Co se to s vámi stalo?“ pokračuje Castle. „Myslel jsem si, že se vám tu bude dařit.“

Brendan. Hubený kluk s platinovými vlasy, kterému v žilách koluje elektrický proud. Pamatuju si na něj. Byl ke mně milý. „Mám Brendana ráda,“ odpovím udiveně. „Zlobí se na mě?“

„Zlobí?“ Castle zatřese hlavou a nahlas se rozesměje. Na mou otázku vůbec neodpoví. „Já vám nerozumím, slečno Ferrarsová. Měl jsem s vámi trpělivost, poskytl jsem vám dost času, ale přiznám se, že jsem z vás zmatený. Když jste přijela, byla jste úplně jiná – byla jste nadšená, že jste tady! Ani ne za týden jste se ale zcela stáhla. Procházíte chodbami a na nikoho se ani nepodíváte. Proč s nikým neprohodíte aspoň pár slov? Proč se s nikým nepřátelíte?“

Ano.

Trvalo mi 1 den, než jsem se rozkoukala. 1 den, než jsem se seznámila s novým životem. 1 den, než jsem si trochu zvykla na nové poměry, a 1 den, než všichni zjistili, co jsem zač a co jsem provedla.

Castle se ani slovem nezmíní o matkách, které při pohledu na mě popadnou své děti a běží pryč. O nepřátelských pohledech a nevlídných slovech, která jsem si musela vyslechnout. O dětech, které varovali, aby mi šly z cesty. O starých lidech, kteří pozorně sledují každý můj pohyb. Můžu si jenom představovat, co asi zaslechli a odkud ty historky jsou.

Juliette, dívka se smrtícím dotekem, která vysává lidem sílu a energii tak dlouho, dokud na podlahu nedopadne bezvládné, paralyzované tělo. Dívka, která strávila většinu svého života po nemocnicích a ústavech pro mladistvé delikventy, dívka, kterou zavrhli vlastní rodiče. Úředně potvrzený blázen odsouzený k izolaci, kde se bály žít i krysy.

Dívka.

Tak silně toužící po moci, že zabila i malé dítě. Umučila batole. Dospělého muže přinutila padnout na kolena. Nemá v sobě ani tolik slušnosti, aby se sama zabila.

Nic z toho není lež.

A tak se skvrnami na tvářích, nevyslovenými hláskami na rtech a očima, které odmítají prozradit svá tajemství, pohlédnu na Castlea.

Vzdychne.

Chce něco říct. Chystá se něco říct, ale pak si pozorně prohlédne mou tvář a změní názor. Nakonec jen rychle kývne, zhluboka se nadechne a poklepe na hodinky. „Za tři hodiny se zhasíná,“ oznámí a otočí se k odchodu.

Ve dveřích se zastaví.

„Slečno Ferrarsová,“ vzpomene si najednou, a aniž by se otočil, laskavě pokračuje: „Rozhodla jste se zůstat u nás, bojovat s námi, stát se členkou Bodu Omega.“ Odmlčí se. „Budeme potřebovat vaši pomoc. A obávám se, že nám už brzy vyprší čas.“

Dívám se, jak odchází.

Naslouchám jeho vzdalujícím se krokům, které doznívají zároveň s jeho posledními slovy. Znovu si opřu hlavu o studenou zeď a zavřu oči. V uších mi dosud zní jeho vážný a pevný hlas.

Už brzy nám vyprší čas, řekl.

Jako by čas byl nějaká věc, která by nám mohla vypršet, jako by se odměřoval v nádobách, které nám byly dány při narození, a kdybychom ho spotřebovali příliš mnoho nebo příliš rychle či před skokem do vody, pak by se náš čas ztratil, promarnil, vyčerpal, utratil.

Ale čas přesahuje naše chápání. Je nekonečný, existuje mimo nás; čas nám nemůže vypršet, nemůžeme ho ztratit ani najít způsob, jak ho zastavit. Čas jde dál, i když my už ne.

Máme spoustu času, měl říct Castle. Máme všechen čas světa, měl mi říct. Ale neřekl mi to, protože měl na mysli, tik tak, že náš čas, tik tak, se mění. Řítí se vpřed, míří zcela novým směrem a brzy do něčeho narazí a

tik

tak

tik

tak

tik

tak

už je téměř

čas na válku.

Tři

Mohla bych se ho odsud dotknout.

Jeho tmavě modrých očí. Jeho tmavě hnědých vlasů. Jeho trička, které se mu napíná na všech správných místech, a jeho rtů, jeho rtů, které se kroutí tak přitažlivě, že mi pokaždé roznítí v srdci oheň. Než stačím mrknout a nadechnout se, drží mě v náručí.

Adam.

„Ahoj,“ zašeptá mi do jemné pokožky na krku.

Mám co dělat, abych se neroztřásla. Krev se mi nahrne do hlavy a vytvoří mi na tvářích rudé skvrny. Na okamžik, jen na tento krátký okamžik, dám svým kostem volno a nechám ho, aby mé tělo namísto nich držel pohromadě on sám. „Ahoj,“ usměju se a nadechnu se jeho vůně.

Je to nádherná vůně.

Jen zřídka jsme spolu o samotě. Adam bydlí v Kenjiho pokoji i se svým mladším bratrem Jamesem a já jsem ubytovaná s dvojčaty – léčitelkami. Než se holky vrátí do pokoje, máme asi 20 minut a já je hodlám využít do poslední vteřiny.

Zavřu oči.

Adam mě chytne kolem pasu a přitáhne si mě blíž. Cítím tak neuvěřitelnou rozkoš, až se celá chvěju. Jako by moje pokožka a kosti spoustu let tolik toužily po kontaktu, po vřelé náklonnosti, po lidském doteku, že se teď nedokážu ovládnout. Jsem jako hladovějící dítě, které konečně dostalo najíst. Uvěřit takovému potěšení však není snadné. Pořád mám strach, že se probudím z krásného snu a zase budu přebírat hrách a popel pro svou macechu.

Ale pak mi Adam přitiskne rty na čelo a já konečně dokážu aspoň na chvíli předstírat, že moje starosti patří někomu jinému.

„Jak se máš?“ zeptám se ho a strašně se zastydím, protože z tónu mých slov je patrné, jak jsem vzrušená. A to se mě pomalu ještě ani nedotkl!

Jeho tělo se začne otřásat něžným, laskavým a shovívavým smíchem. Ale na mou otázku neodpoví a já vím, že to ani nehodlá udělat.

Už mnohokrát jsme zkoušeli aspoň na chvíli společně vyklouznout, ale vždycky nás objevili a vyčinili nám za naši nedbalost. Po zhasnutí světel nesmíme vycházet ze svých pokojů. Jakmile naše období hájení – shovívavost, kterou nám projevovali vzhledem k našemu náhlému příjezdu – skončilo, museli jsme stejně jako všichni ostatní začít dodržovat pravidla. A těch pravidel je opravdu hodně.

Bezpečnostní opatření – kamery na každém rohu a v kaž–dé chodbě – tu jsou z důvodu případného útoku. V noci tu chodí stráže a kontrolují každý podezřelý zvuk, činnost anebo známku jakéhokoliv narušení pořádku. Castle a jeho lidé jsou při ochraně Bodu Omega velmi ostražití a nejsou ochotní riskovat ani tu nejmenší drobnost; jakmile se někdo dostane příliš blízko jejich skrýše, udělají cokoliv, aby ho udrželi v patřičné vzdálenosti.

Castle tvrdí, že právě díky jejich ostražitosti je dosud nikdo neobjevil, a mám-li být upřímná, důvody jeho přísnosti naprosto chápu. Ale právě tato přísná opatření mi brání být s Adamem. Vidíme se jen u jídla, kdy nás obklopuje spousta dalších lidí, a veškerý ostatní čas trávím ve školicí místnosti, kde se mám učit „ovládat svou Energii“. Adam je z toho nešťastný stejně jako já.

Pohladím ho po tváři.

Prudce se nadechne a otočí se ke mně. Očima toho vyjadřuje tolik, tak moc, že musím odvrátit pohled. Moje pokožka je najednou nesmírně citlivá na dotek, konečně, konečně, konečně se probudila a bzučí životem, bzučí tak intenzívními pocity, až mi to připadá neslušné.

Ani to nedokážu skrýt.

Vidí, co se mnou dělá, co se mi děje, když mě prsty jemně hladí po kůži, když se jeho rty přiblíží k mému obličeji, když mě žár jeho těla nutí přivírat oči, když se mi z jeho blízkosti třesou nohy a podlamují se mi kolena. Já zase vidím, co se děje s ním, když ví, jak na něho reaguju. Někdy mě přímo mučí. Neuvěřitelně pomalu překlenuje mezeru mezi námi a dělá mu radost, když mi splašeně bije srdce, když se snažím ovládnout zrychlený dech a když musím asi 100krát polknout, než mě políbí. Nemůžu se na něj ani podívat, aniž bych v duchu znovu prožívala každičký okamžik, který jsme spolu dosud strávili, každičký moment, kdy jsem líbala jeho rty, kdy se mě dotýkal, kdy jsem se opájela jeho vůní a hladila jeho kůži. Je toho na mě příliš, příliš mnoho, strašně moc, tolik nového, tolik nádherných pocitů, jaké jsem dosud nikdy nepoznala ani necítila.

Někdy mám strach, že mě to zabije.

Vymaním se z jeho náruče; polévá mě horko, třese mnou zimnice a cítím se nejistě. Doufám, že se dokážu ovládnout, že zapomene, jak snadno na mě působí. Vím, že se musím vzpamatovat. Klopýtnu vzad; skryju si obličej do dlaní a snažím se vymyslet, co říct, ale všechno se chvěje. Mezerami mezi prsty zahlédnu, jak se na mě dívá, jak mě pozoruje, jako by mě chtěl celou naráz pohltit.

Ne, slyším, jak šeptá.

Už nedokážu vnímat nic jiného než jeho roztažené paže a zoufalství v jeho hlase, když vyslovuje mé jméno. V jeho náruči se celá odhalím, zbortím se a rozpadnu se na kusy. Už se ani nenamáhám potlačit chvění v kostech. Je tak horký, jeho kůže je tak horká, že ani nevím, kde jsem.

Pravou rukou mi jezdí po zádech a tahá za zip mého overalu. Napůl ho rozepne a já mu v tom nebráním. Mám co dohánět. Po 17 letech chci konečně cítit všechno, co se mi nabízí. Už nechci dál čekat a marně přemýšlet o tom, co by kdyby, a později jen hrozně litovat. Chci to všechno poznat, protože je docela možné, že tento jev pomine, že vyprší lhůta, že moje šance odejde, stejně jako přišla, a už nikdy se nevrátí. Že moje ruce už nikdy nepocítí teplo vzájemného doteku.

Nemůžu.

Nesmím.

Vůbec si neuvědomím, že jsem se k němu přitiskla, ale najednou ucítím pod jeho tenkým bavlněným oblečením každou křivku jeho těla. Rukama mu vklouznu pod tričko. Zaslechnu prudký nádech, ucítím, jak se napíná, a když zvednu hlavu, zjistím, že má pevně zavřené oči. Ve výrazu jeho tváře je patrná určitá bolest. Náhle mi rukama hrábne do vlasů a zoufale přitiskne své rty k mým. Pak mě chytne a vyzdvihne nahoru. Připadá mi, jako by přestala fungovat zemská přitažlivost. Nohy mám ve vzduchu, vznáším se, letím. V plicích mi řádí hurikán a srdce mi vynechává.

Naše rty

se spojí

a já doufám, že už se nikdy neoddělí. Líbá mě, jako by mě ztratil a zase našel, jako bych se mu vzdalovala a on mě nikdy nenechal jít. Mám chuť křičet, je mi na omdlení, toužím zemřít s vědomím, že jsem zažila tento polibek, že jsem držela v rukou jeho srdce, že jsem poznala tu hebkou, heboučkou explozi. Mám dojem, jako bych se napila slunce, jako bych byla v šestém, sedmém a osmém nebi.

Tohle.

Tohle mi vyšle touhu do celého těla.

Odtáhne se. Prudce oddechuje a pak oběma rukama vklouzne pod jemný materiál mého overalu. Je tak horký, jeho kůže je tak horká. Myslím, že už jsem to jednou říkala, ale nepamatuju si na to. Jsem tak rozptýlená, že vůbec nerozumím jeho slovům.

Něco ale říká.

Do uší mi hlubokým a zastřeným hlasem mumlá nějaká slova, ale já nezachytnu víc než jen nesrozumitelný proud hlásek, souhlásek a nejasných slabik. Hlasité bušení jeho srdce se mísí s tlukotem mého vlastního. Prsty hledá tajné vzkazy na mém těle a pomalu stahuje saténově jemnou látku mého oblečení. Hladí mě po vnitřní straně stehen a vzadu pod koleny a pak zase postupuje vzhůru, vzhůru a vzhůru. Přemýšlím, zda je možné omdlít, a přitom být stále při vědomí. Vsadím se, že právě tohle znamená být nabitý energií. Náhle ukročí dozadu a narazí zády do zdi. Pevně mě uchopí za boky a tvrdě mě přitáhne k sobě.

Zalapám po dechu.

Přitiskne mi rty na krk. Řasami mě polechtá pod bradou a mumlá něco, co zní jako moje jméno. Líbá mě po celé délce klíční kosti, po oblouku ramene. Jeho rty, jeho rty a jeho ruce a jeho rty zkoumají každou křivku mého těla. Na chvíli se zastaví, jen aby se namáhavě nadechl a zaklel: Panebože, ty tak skvěle chutnáš.

Cítím se na vrcholu blaha.

Miluju okamžiky, kdy mi něco takového říká. Miluju, když mi řekne, že se mu líbí, jak chutnám, protože to odporuje všemu, co jsem po celý život slýchala. Přeju si, abych jeho slova dokázala strčit do kapsy a mohla se jich tu a tam dotknout a připomenout si, že existují.

„Juliette.“

Sotva popadám dech.

Stěží zvednu hlavu a podívám se vpřed. Nevidím nic než absolutní dokonalost tohoto okamžiku. Na ničem však nezáleží, protože se usmívá. Usmívá se, jako by mu někdo rozvěsil kolem rtů hvězdy, a dívá se na mě, dívá se na mě, jako bych pro něj byla vším. Asi se rozpláču.

„Zavři oči,“ zašeptá.

A já mu věřím.

A udělám to.

Zavřu oči a on mě políbí na jedno oko a potom i na druhé. Pak se rty dotkne mé brady, nosu, čela, tváří. Obou spánků.

Každého

kousku

mého krku

a

pak zničehonic prudce couvne, až se hlavou uhodí o drsnou zeď. Než se stačí zarazit, splyne mu z jazyka několik sprostých slov. Vylekám se a zůstanu stát jako solný sloup. Najednou dostanu strach. „Co se stalo?“ špitnu, přestože nevím, proč šeptám. „Jsi v pořádku?“

Adam potlačí úšklebek. Prudce oddechuje a rozhlíží se kolem. „P-promiň,“ zajíkne se a tře si zátylek. „To bylo – víš, měl jsem dojem –“ Odvrátí pohled a odkašle si. „Já – já jsem myslel – já jsem myslel, že něco slyším. Měl jsem dojem, že se někdo chystá vejít dovnitř.“

Samozřejmě.

Adam tady nemá co dělat.

Muži a ženy žijí v oddělených křídlech Bodu Omega. Castle prohlásil, že je to proto, aby se ženy cítily ve svých prostorách bezpečně a pohodlně – zvlášť z toho důvodu, že máme společné koupelny. To naprosto chápu a nedělá mi to problém. Naopak, zamlouvá se mi, že se nemusím sprchovat se staršími muži. Ale tím pádem je pro nás dva těžké být aspoň chvíli spolu – a když už se nám podaří ukrást pár společných okamžiků, máme oba strach, že nás objeví.

Adam se opře zády o zeď a svraští čelo. Zvednu ruku a pohladím ho po tváři.

Trhne sebou.

Zarazím se.

„Jsi v pořádku…?“

„Jo,“ vzdychne. „Já jen – víš, já –“ Zavrtí hlavou. „Já nevím.“ Odmlčí se. Zavře oči. „Já nevím, co se to se mnou ksakru děje.“

„Hej.“ Konečky prstů mu přejedu po břichu. Přes bavlněné tričko pořád ještě vnímám žár jeho těla a snažím se odolat touze zabořit do něj obličej. „To je v pořádku,“ uklidňuju ho. „Jsi prostě opatrný.“

Divně, posmutněle se usměje. „Já nemluvím o své hlavě.“

Zůstanu na něho zírat.

Otevře ústa. Zase je zavře. S námahou je znovu otevře. „Je to – víš, mám na mysli tohle –“ Mávne rukou v prostoru mezi námi.

Ani se na mě nepodívá. „Já to nechápu –“

„Přicházím o rozum,“ řekne šeptem, jako by si nebyl jistý, zda to vůbec vyslovil.

Podívám se na něho. Dívám se na něj, mrkám a zakopávám o slova, která nevidím, která nemůžu najít a která se nedají opakovat.

Potřese hlavou.

Chytne se za zátylek. Vypadá rozpačitě a já marně přemýšlím proč. Adam nikdy nepochybuje. Adam není nikdy rozpačitý.

„Tak dlouho jsem na tebe čekal.“ Konečně se mu podaří pronést zastřeným hlasem pár slov. „Toužil jsem po tom – tak dlouho jsem po tobě toužil, ale teď, po tom všem –“

„Adame, co to –“

„Nemůžu spát. Nemůžu spát, protože pořád myslím jenom na tebe – pořád – já už nemůžu –“ Zmlkne. Přitlačí si hrany dlaní k čelu. Pevně zavře oči. Otočí se ke zdi, abych mu neviděla do tváře. „Měla bys vědět – musíš vědět,“ vysvětluje drsně, jako by ho ta slova vysávala, „že jsem nikdy po ničem netoužil tolik jako po tobě. Po ničem. Protože – totiž, panebože, Juliette, já tě chci – já chci –“

Jeho slova slábnou. Otočí se ke mně. Svítí mu oči a z rysů jeho obličeje sálají emoce. Pohledem klouže po křivkách mého těla. Připadá mi, jako by škrtl zápalkou a podpálil tekutinu kolující v mých žilách.

Vzplanu.

Chci něco říct, něco správného, něco, co by ho uklidnilo a ujistilo. Chci mu říct, že to chápu, že chci totéž, že i já po něm toužím, ale ten okamžik je tak napjatý, tak skutečný a tak naléhavý, až jsem napůl přesvědčená, že je to jenom sen. Jako bych rozsypala celou abecedu, jako bych poztrácela všechna písmenka a v dlaních mi zůstala jen kvéčka a zetka. V okamžiku, kdy si vzpomenu, že existují slovníky plné slov, ode mě odvrátí zrak.

Namáhavě polkne a sklopí oči. Znovu se podívá jinam. Jednou rukou si prohrábne vlasy a druhou, zaťatou v pěst, buší do zdi. „Nemáš tušení,“ vyhrkne, „co se mnou děláš. Co k tobě cítím. Když se mě dotkneš –“ Schová si obličej do chvějících se dlaní. Málem se rozesměje, ale jeho dech je namáhavý a nepravidelný; vyhýbá se mým očím. Ustoupí a zakleje si pod vousy. Udeří se pěstí do čela. „Ježíši. Co to prokristapána kecám. Sakra. Sakra. Promiň – zapomeň na to – zapomeň na to, co jsem řekl – měl bych jít –“

Snažím se ho zastavit, zkouším najít svůj hlas, chtěla bych říct: „Všechno je v pořádku, je to v pořádku,“ ale najednou jsem strašně nervózní, nervózní a zmatená, protože nic z toho mi nedává smysl. Nechápu, co se děje, proč kvůli mně a kvůli nám, kvůli sobě a mně, kvůli němu a mně a kvůli všem těm zájmenům dohromady cítí pochybnosti. Já mu přece nedávám košem. Nikdy jsem mu nedala košem. Moje city k němu byly vždycky zřejmé – nemá důvod o mně pochybovat. Vůbec netuším, proč se na mě dívá, jako by se dělo něco zlého –

„Moc se omlouvám,“ zašeptá. „Já – já jsem neměl nic říkat. Já jen – já – sakra. Neměl jsem za tebou vůbec chodit. Měl bych jít – musím jít –“

„Cože? Adame, co se stalo? O čem to mluvíš?“

„Byl to hloupý nápad,“ ošije se. „Já jsem takový pitomec – nemám tady co pohledávat –“

„Nejsi žádný pitomec – je to v pořádku – všechno je v pořádku –“

Hlasitě a dutě se rozesměje. Ozvěna nepříjemného smíchu mu zůstane vetknutá do tváře, i když se přestane smát a zahledí se do bodu přímo nad mou hlavou. Dlouho zůstává zticha, ale pak konečně promluví. „No…“ řekne. Snaží se, aby jeho hlas zněl optimisticky. „Castle si to ale nemyslí.“

„Cože?“ zaskočeně zalapám po dechu. Je mi jasné, že o našem vztahu už nemluvíme.

„Jo.“ Zastrčí si ruce do kapes.

„Ne.“

Adam přikývne. Pokrčí rameny, podívá se na mě a pak zase odvrátí pohled. „Já nevím. Myslím si to.“

„Ale ty testy – to je – totiž –“ Nedokážu přestat vrtět hlavou. „Zjistil něco?“

Adam dál upírá pohled mimo mě.

„Panebože,“ zaúpím tiše. Jako bych si myslela, že pokud to zašeptám, bude to jednodušší. „Takže je to pravda? Castle měl pravdu?“ Můj hlas šplhá výš a výš, moje svaly jsou čím dál napjatější, třesu se strachy a po zádech mi začíná přebíhat mráz. Proč se bojím, že má Adam nějaký dar jako já? Mohla jsem tušit, že to nebude snadné, že to nebude jednoduché. Tuhle teorii vyznává Castle po celou dobu – tvrdí, že se mě Adam může dotýkat, protože sám oplývá nějakou formou Energie, která mu to umožňuje. Castle si nikdy nemyslel, že by Adamova imunita mohla být dílem náhody. Od začátku se domnívá, že je v tom něco víc, něco mnohem vědečtějšího, mnohem specifičtějšího. Já jsem vždycky chtěla věřit, že mám prostě štěstí.

Adam se chtěl dozvědět pravdu. Byl tou myšlenkou zcela posedlý.

Ale jakmile začaly probíhat testy, přestal o tom mluvit. Už nikdy mi neřekl víc než jen pár stručných informací. Jeho vzrušení velmi záhy opadlo.

Něco není v pořádku.

Něco není v pořádku.

Samozřejmě.

„Výsledky ještě nemáme,“ zadumá Adam, ale zřejmě mi něco zamlčuje. „Musím podstoupit ještě pár dalších testů – Castle mi vysvětlil, že musí prozkoumat ještě… pár věcí.“

Neujde mi mechanický způsob, jakým mi Adam tuto informaci předkládá. Něco není v pořádku a já nechápu, proč jsem si jistých náznaků nevšimla mnohem dřív. Nechtěla jsem si to uvědomit. Nechtěla jsem si přiznat, že Adam vypadá unaveněji, nervózněji a napjatěji než kdykoliv předtím. Jako by nesl na ramenou tíhu celého světa.

„Adame –“

„Nedělej si o mě starosti.“ Neříká to nijak hrubě, ale v jeho tónu zaznívá naléhavost, kterou nedokážu ignorovat. Než ale stačím něco říct, stiskne mě v náruči. „Jsem v pořádku,“ uklidňuje mě. „Opravdu. Jenom potřebuju vědět, že i ty se máš fajn. Pokud se tu cítíš dobře, já taky. Všechno je, jak má být.“ Popadá dech. „Ano? Všechno bude v pořádku.“ Nepřesvědčivý úsměv na jeho tváři způsobí, že mi vynechá puls.

„Ano.“ Chvíli trvá, než najdu svůj hlas. „Ano, ale –“

Dveře se otevřou a dovnitř vtrhnou Sonya a Sara. Vzápětí zůstanou zaraženě stát a upřeně zírají na naše propletená těla.

„Och!“ Sara vzdychne.

„Ehm.“ Sonya sklopí oči.

Adam zakleje.

„Můžeme se vrátit později –“ zapějí jednohlasně.

Chtějí vyrazit ze dveří, ale já je zastavím. Přece je nemůžu vykopnout z jejich vlastního pokoje!

Požádám je, aby zůstaly.

Zeptají se, jestli to myslím vážně.

Mrknu na Adama a vím, že budu litovat každé ztracené minuty našeho společného času, ale zároveň si uvědomuju, že své spolubydlící nesmím využívat. Je to jejich osobní prostor, a navíc už co nevidět zhasnou světla. V žádném případě nesmějí bloudit po chodbách.

Adam už se na mě nedívá, ale ani mě nepouští. Nakloním se k němu a lehounce ho políbím na srdce. Konečně se pohledem setká s mýma očima a nabídne mi jemný, utrápený úsměv.

„Miluju tě,“ špitnu, aby to slyšel jenom on.

Roztřeseně vydechne. „Ty nemáš tušení,“ zašeptá a odtáhne se. Otočí se na patě a vyrazí ze dveří.

Srdce mi buší až v krku.

Obě dívky si mě starostlivě prohlížejí.

Sonya se chystá něco říct, ale najednou

cvakne

vypínač,

zableskne se

a světla zhasnou.

Čtyři

Znovu se mi zdál jeden z těch snů.

Poté, co mě Warner nechal převézt na svou základnu, se mi nějaký čas žádné sny nezdály. Myslela jsem, že jsem toho ptáka, bílého ptáka, bílého ptáka s korunkou ze zlatých pírek ztratila. Vídala jsem ho ve svých snech, létal kolem, plachtil ve větru, jako by věděl svoje, jako by znal tajemství, o nichž my ostatní nemáme ani tušení, jako by mi ukazoval cestu do bezpečí. V hořké temnotě psychiatrické léčebny byl mou jedinou nadějí. Dokud jsem nezjistila, že si Adam nechal na hruď vytetovat jeho dvojče.

Připadalo mi, že pták odletěl z mých snů a usadil se na jeho srdci. Myslela jsem, že je to znamení, vzkaz, který mi říká, že jsem konečně v bezpečí. Že se mi podařilo odletět a konečně najít bezpečné a klidné útočiště.

Nečekala jsem, že toho ptáka znovu spatřím.

Ale teď je zpátky a vypadá úplně stejně jako předtím. Je to úplně stejný bílý pták na úplně stejné modré obloze a na hlavě má úplně stejnou korunku ze zlatých pírek. Jenomže tentokrát neletí. Mává křídly na jednom místě, jako by byl v nějaké neviditelné kleci, jako by mu bylo souzeno pořád dokola opakovat stejný pohyb. Na první pohled se zdá, že ten pták letí: je ve vzduchu a mává křídly. Vypadá, jako by svobodně brázdil oblohu. Ale on stojí na místě.

Nedokáže vzlétnout.

Nemůže ani spadnout na zem.

Minulý týden se mi ten sen zdál každou noc. A každé ráno jsem se po probuzení třásla. Chvěla jsem se v ledově chladném vzduchu a marně jsem se pokoušela utišit zoufalství ve svém nitru.

Marně jsem se snažila pochopit, co to znamená.

Vylezu z postele a vklouznu do stejného overalu jako každý den; je to jediný kousek oblečení, který teď vlastním. Má sytě purpurovou barvu, švestkovou, až téměř černou. Trochu se leskne, ve světle se lehce třpytí. Je ušitý v celku, od krku až k zápěstím a kotníkům. Je jako druhá kůže, a přitom mě nikde netísní.

Připadám si v něm jako gymnastka.

Na nohou nosím pružné kožené kotníčkové boty, které se přizpůsobují tvaru mých chodidel a umožňují mi téměř neslyšně chodit po zdejších chodbách. Na rukou mám dlouhé černé kožené rukavice, díky nimž se nemusím bát někoho dotknout. Sonya a Sara mi půjčily gumičku do vlasů, takže jsem si poprvé za dlouhá léta mohla stáhnout vlasy z obličeje. Nosím je teď vyčesané nahoru a svázané do ohonu. A naučila jsem se sama zapnout zip na svém overalu. Díky němu se cítím výjimečná. Neporazitelná.

Daroval mi ho Castle.

Nechal mi ho ušít na míru ještě před mým příjezdem do Bodu Omega. Zřejmě si myslel, že bych měla nosit oblečení, které by ochránilo mě samotnou i ostatní, ale zároveň by mi poskytlo možnost ublížit. Kdybych chtěla. Nebo musela. Overal je vyrobený ze zvláštního materiálu, který v horku chladí a v zimě hřeje. Dosud mi perfektně sloužil.

Dosud, dosud, dosud.

Jdu posnídat. Sama.

Než se probudím, jsou už Sonya a Sara vždycky pryč. Jejich práce v nemocničním křídle nejspíš nikdy nekončí – nejenže léčí zraněné, ale vyvíjejí také nejrůznější protilátky a léčivé prostředky. Mluvily jsme spolu jen jedenkrát a tehdy mi Sonya vysvětlila, že pokud se člověk příliš namáhá, může se jeho Energie oslabit – člověk se může natolik vyčerpat, až se zhroutí. Obě dívky vyrábějí léky pro případ, že bude mnoho zraněných a ony nebudou moci okamžitě všechny ošetřit. Koneckonců, jsou tady jenom 2. A válka je na spadnutí.

Vejdu do jídelny a všechny hlavy se jako obvykle otočí mým směrem.

Pořád jsem pro ně kuriozita, anomálie mezi anomáliemi. Po všech těch letech už jsem si na to asi už měla zvyknout. Měla bych být otrlejší a názorů ostatních si nevšímat.

Měla bych mít spoustu jiných vlastností.

Promnu si oči a svěsím ruce podél těla. Předstírám, že nedokážu navázat oční kontakt s nikým kromě toho jediného místa, toho malého flíčku na stěně asi 15 metrů od místa, kde teď stojím.

Předstírám, že jsem jenom číslo.

Nedávám najevo žádné emoce. Rty mám v naprostém klidu. Záda napřímená, ruce uvolněné. Jsem robot, duch, který neslyšně pluje mezi davy.

Udělám 6 kroků vpřed, míjím 15 stolů. Počítám vteřiny. 42, 43, 44.

Mám strach.

Mám strach.

Mám strach.

Jsem silná.

Jídlo se podává 3krát denně: snídaně od 7:00 do 8:00, oběd od 12:00 do 13:00 a večeře od 17:00 do 19:00. Večeře bývá delší, protože je to závěr dne; je to jako odměna za tvrdou práci. Ale jídlo tu není žádnou slavnostní nebo luxusní událostí – jíst tady je úplně jiné než s Warnerem. Tady vystojíme dlouhou frontu, vezmeme si předem naplněné misky a odejdeme do jídelny, kterou tvoří obdélníkové stoly vyskládané do rovnoběžných řad. Tady se ničím neplýtvá.

Uvidím ve frontě Adama a vyrazím k němu.

Zase počítám vteřiny. 68, 69, 70.

„Ahoj krásko.“ Něco měkkého mě zasáhne do krku a spadne na zem. Otočím se a ٤٣ svalů v mé tváři, které jsou potřeba k zamračení, se napne.

Kenji.

Široký a bezstarostný úsměv. Oči barvy onyxu. Tmavé vlasy padající mu do očí. Rty mu cukají potlačovaným smíchem. Dívá se na mě, jako bych se procházela kolem s toaletním papírem ve vlasech. Nemůžu si pomoct, ale marně přemýšlím, proč jsem s ním za celou tu dobu, co jsem tady, nestrávila aspoň chvíli času. Upřímně vzato mi zachránil život. I Adamovi. A Jamesovi.

Kenji se sehne a zvedne věc, která vypadá jako pár ponožek smotaných do sebe. Potěžká je v ruce, jako by zvažoval, že je po mně znovu hodí. „Kam jdeš?“ zajímá se. „Myslel jsem, že se tu máme setkat. Castle mi řekl, že –“

„Proč si sem nosíš ponožky?“ skočím mu do řeči. „Někteří lidé se tu chtějí najíst.“

Na vteřinku znejistí, ale pak otráveně protočí oči. Postaví se vedle mě a zatáhá mě za vlasy. „Trochu jsem se opozdil, a protože jsem nechtěl zmeškat setkání s vámi, Vaše Výsosti, nestihl jsem si obléct ponožky.“ Ukazuje na ponožky a na holé nohy v botách.

„To je nechutné.“

„Víš, způsob, jakým vyjadřuješ, že tě přitahuju, je vždycky velmi zvláštní.“

Zavrtím hlavou a snažím se nedat najevo, jak se bavím. Kenji je chodící paradox. Jako by byl naprosto seriózní osoba a 12letý puberťák v jednom. Už jsem zapomněla, jak lehce se vedle něj žije; jak přirozeně se člověk v jeho blízkosti směje. Pomalu postupuju vpřed. Neřeknu ani slovo, ale rty mi cukají potlačovaným smíchem. Popadnu tác a zamířím do středu místnosti.

Kenji zůstává půl kroku za mnou. „Takže. Dnes budeme pracovat spolu.“

„Jo.“

„Tak co – prostě jen tak projdeš kolem mě? Ani mě nepozdravíš?“ Dramaticky si přitiskne ponožky k hrudi. „Jsem zničen. A já přitom zajistil stůl a všechno ostatní…“

Mrknu na něj, ale nezastavím se.

Dožene mě. „Myslím to vážně. Ty nemáš tušení, jak je hloupé, když na někoho zamáváš a on tě ignoruje. A pak se snažíš tvářit, jako že ‚no vážně, přísahám, já tu holku znám‘, a nikdo ti nevěří –“

„Děláš si srandu?“ Zastavím se uprostřed jídelny a otočím se na něj. Na tváři mám výraz naprostého úžasu. „Za ty dva týdny, co jsem tady, jsi se mnou mluvil snad jen jednou. Jinak jsem tě snad ani neviděla.“

„Jo, jo, zadrž,“ zastoupí mi cestu. „Oba přece víme, že není možné, aby sis toho všeho,“ řekne a ukáže na sebe, „nevšimla, takže pokud si se mnou chceš pohrávat, musím ti hned na úvod říct, že to nebude fungovat.“

„Cože?“ zamračím se na něj. „O čem to mluvíš –?“

„Netvař se tak nedostupně, lásko.“ Zvedne obočí. „Vždyť já se tě nemůžu ani dotknout. V našem případě se to ‚nedostupně‘ dostává na zcela novou úroveň, jestli víš, co tím myslím.“

„Panebože,“ zamumlám se zavřenýma očima. Nevěřícně zavrtím hlavou. „Ty jsi blázen.“

Padne na kolena. „Blázen do tebe, má nejdražší!“

„Kenji!“ Bojím se zvednout hlavu a rozhlédnout se kolem, ale v každém případě mu musím zabránit dál žvanit a přitahovat k nám pozornost celé místnosti. Je mi jasné, že si dělá legraci, ale také vím, že by to někteří lidé nemuseli pochopit.

„Copak?“ diví se hlasitě a jeho zvučný hlas se rozléhá celou jídelnou. „Přivádí tě moje láska do rozpaků?“

„Prosím – vstaň, prosím – a nemluv tak nahlas –“

„Ani nápad.“

„Proč ne?“ žadoním.

„Protože když nebudu mluvit nahlas, neuslyším se. A to,“ ušklíbne se, „je má oblíbená část.“

Nemůžu se na něj ani podívat.

„Neodvrhuj mě, Juliette. Jsem tak opuštěný.“

„Co je to s tebou?“

„Zlomilas mi srdce.“ Mluví ještě hlasitěji a smutně kolem sebe máchá rukama. Téměř mě dostane. Ale pak si uvědomím, že ho všichni pozorují.

A královsky se baví.

Podaří se mi rozpačitě usmát, ale když se rozhlédnu kolem sebe, s překvapením zjistím, že na mě se nikdo nedívá. Muži, zřejmě zvyklí na Kenjiho šaškárny, se zubí a všechny ženy na něho pohlížejí se směsicí obdivu a ještě něčeho dalšího.

Hledí na něho i Adam. Stojí s tácem v rukou, hlavu má nakloněnou a v očích zmatený výraz. Pak se setkáme očima a on se na mě nejistě usměje.

Vyrazím k němu.

„No tak – počkej, lásko.“ Kenji vyskočí na nohy a popadne mě za paži. „Ty víš, že jsem zrovna –“ Sleduje můj pohled k místu, kde stojí Adam. Pleskne se dlaní do čela. „No jistě! Jak jsem na to mohl zapomenout? Vždyť ty jsi zamilovaná do mého spolubydlícího.“

Otočím se k němu. „Poslyš, jsem ti vděčná, že se mnou budeš trénovat – opravdu. Moc ti za to děkuju. Ale nemůžeš tady na celé kolo vykřikovat, jak mě miluješ – hlavně ne před Adamem – a musíš mi dovolit najíst se s ním dřív, než skončí snídaně, ano? Vždyť se skoro vůbec nevídáme.“

Kenji pomalu a s vážným výrazem přikývne. „Máš pravdu. Omlouvám se. Chápu to.“

„Díky.“

„Adam na naši lásku žárlí.“

„Běž se prostě najíst!“ Drsně do něho strčím a při tom se snažím nepropuknout v hořký smích.

Kenji je tady – kromě Adama, samozřejmě – jediný člověk, který se mě nebojí dotknout. Pravdou je, že když mám na sobě svůj úbor, nemusí se mě bát nikdo, ale při jídle si obvykle sundávám rukavice a lidé mě pak obcházejí obloukem. Kenji se mě nebojí, přestože jsem ho už jednou neúmyslně zranila. Domnívám se, že poslat ho k zemi by vyžadovalo astronomické množství něčeho strašlivého.

A to na něm obdivuju.

Adam při našem setkání neřekne ani slovo. Víc než ahoj mi říkat nemusí, protože špulí rty ke straně a tváří se přísně a upjatě. O světě toho dosud moc nevím, ale v knize napsané v jeho očích už číst umím.

Poznám, co ten pohled znamená.

Tíha v jeho očích mi dělá starosti, ale přesto v nich stále vidím i něhu, soustředěnost a emoce, kvůli nimž mám v jeho blízkosti vždy co dělat, abych mu neskočila do náruče. Sleduju, jak dělá ty nejobyčejnější věci – přesunuje váhu z nohy na nohu, bere do rukou tác, kývne někomu na pozdrav – jen aby mi neušel jediný pohyb jeho těla, které si razí cestu vzduchem.

Máme tak málo společného času, že se mi při pohledu na něj vždycky sevře hrdlo a srdce mi začne vynechávat. V jeho blízkosti pokaždé ztratím rozum.

Zvlášť, když mě chytne za ruku.

„Jsi v pořádku?“ zajímá mě, protože kvůli včerejšku pořád ještě cítím nejistotu.

Přikývne. Zkouší se usmát, ale výsledkem je jen zmučený výraz. „Jo, já, ehm…“ Odkašle si, zhluboka se nadechne a odvrátí zrak. „Jo, omlouvám se za včerejšek. Já jsem trochu… zpanikařil.“

„Kvůli čemu?“

Pohlédne někam za moje rameno a zamračí se.

„Adame…?“

„Jo?“

„Kvůli čemu jsi zpanikařil?“

Podívá se na mě doširoka otevřenýma očima. „Cože? Kvůli ničemu.“

„Já tomu nerozu–“

„Vážení, proč vám to trvá tak dlouho?“

Otočím se na patě. Kenji stojí přímo za mnou. Na tác si navršil tolik jídla, až se divím, že mu někdo něco neřekl. Asi přesvědčil kuchaře, aby mu přidali.

„Takže?“ Kenji na nás hledí a čeká na odpověď. Nakonec mi pohybem hlavy naznačí pojď za mnou a vyrazí pryč.

Adam hlasitě vydechne. Vypadá tak roztěkaně, že se rozhodnu probrání včerejšího večera odložit na později. Co nejdřív si o tom promluvíme. Určitě to nic není. Určitě to vůbec nic není.

Co nejdřív si o tom promluvíme a všechno bude v pořádku.

Pět

Kenji na nás čeká u prázdného stolu.

James ze začátku jedl s námi, ale teď se kamarádí s ostatními dětmi, které tu v Bodu Omega žijí, a raději sedává s nimi. Vypadá, že je tu z nás nejšťastnější – a já jsem šťastná, že je šťastný –, ale musím přiznat, že mi schází. Bojím se to však říct nahlas; nejsem si jistá, jestli chci vědět, proč nechce trávit čas se mnou a s Adamem. Přemýšlím, zda ho ostatní děti nepřesvědčily, že jsem nebezpečná. Totiž, já jsem nebezpečná, já jen…

Adam se posadí na lavici a já vklouznu vedle něj. Kenji se posadí naproti. Pod stolem se s Adamem chytneme za ruce a já si dovolím užívat si jeho přítomnost. Pořád mám na rukou rukavice, ale úplně mi stačí být mu takhle nablízku; moje nitro je jako rozkvetlá louka plná květin, jejichž hebké okvětní plátky šimrají každičký můj nerv. Je neuvěřitelné, jaký na mě má vliv. Jak se vedle něho cítím, co si vedle něho myslím. Jako by se mi splnila tři přání: možnost dotýkat se, ochutnávat a cítit. Je to podivuhodný jev. Jako bych dostala k narozeninám tu nejbláznivější, nejšťastnější a nejnemožnější věc, zabalenou do dárkového papíru a převázanou mašlí.

Někdy si myslím, že je to privilegium, které si nezasloužím.

Adam se posune a přitiskne se celou délkou nohy ke mně.

Zvednu hlavu a najdu jeho zářící oči. Skrývá se v nich tajemství, jemný úsměv, který vypráví o tolika věcech, o takových věcech, které by nikdo u jídelního stolu neměl vyslovovat. Nutím se dýchat a soustředit se na jídlo. Doufám, že se nečervenám.

Adam se nakloní a chce mi něco pošeptat do ucha. Cítím jeho jemný dech.

„Vy dva jste odporní, víte to, že jo?“

Zmateně zvednu hlavu a zjistím, že nás Kenji pozoruje se lžící napůl zvednutou k ústům a nakloněnou hlavou. Lžící gestikuluje k našim tvářím. „Co je to s vámi, ksakru? Vy se pod stolem osaháváte nebo tak něco?“

Adam se ode mě odtáhne, jen centimetr či dva, a zhluboka, otráveně se nadechne. „Víš, jestli se ti tu nelíbí, můžeš jít.“ Kývne k okolním stolům. „Nikdo tě nežádal, aby sis k nám přisedl.“

Adam se ze všech sil snaží být ke Kenjimu milý. Ti dva byli kamarádi už na základně, ale Kenji umí kupodivu Adama neuvěřitelným způsobem vytočit. Na okamžik úplně zapomenu, že spolu bydlí.

Kdo ví, jak se těm dvěma spolu daří.

„Kecáš kraviny a dobře to víš,“ čertí se Kenji. „Ráno jsem ti přece říkal, že se musím posadit k vašemu stolu. Castle mě požádal, abych vám dvěma pomohl přizpůsobit se.“ Zavrčí a kývne hlavou mým směrem. „Poslyš, já nemám ponětí, co na tomhle chlapíkovi vidíš,“ ušklíbne se, „ale měla bys s ním zkusit bydlet. Ten chlap je protivný až hrůza.“

„Já nejsem protivný –“

„Jo, brácho.“ Kenji odloží lžíci. „Jsi protivný. To je pořád: ‚Zavři klapačku, Kenji.‘ ‚Zalez do postele, Kenji.‘ ‚Nikdo tě nechce vidět nahého, Kenji.‘ A já přitom vím, že aspoň tisícovka lidí by mě ráda viděla nahého –“

„Jak dlouho tu s námi musíš sedět?“ Adam odvrátí pohled a volnou rukou si tře čelo.

Kenji se narovná, popadne lžíci a znovu s ní zašermuje ve vzduchu. „Ty by sis měl uvědomit, jaké máš štěstí, že s tebou sedím u stolu. Díky mě se staneš oblíbeným.“

Cítím, jak Adam vedle mě tuhne, a rozhodnu se zasáhnout. „Hele, nemohli bychom se bavit o něčem jiném?“

Kenji zabručí a protočí panenky. Nabere si plnou lžíci a zamíří s ní do úst.

„Opravdu jsi dnes v pořádku?“ zašeptám. Mám dojem, jako bych mu pořád dokola, dokola, dokola kladla stejnou otázku.

Adam neodpoví.

„Ale –“