Hana Whitton

KRÁLOVNA KUNHUTA A ZÁVIŠ

Copyright © Hana Whitton, 2015, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5772-2

I.

Uvězněni na Bezdězu

Kunhuta Uherská rozechvěle svírala v dlouhých štíhlých prstech vyšívaný šátek a přistoupila ještě o něco blíž k pootevřeným dveřím, opatrně, tak aby ji její dědeček Béla IV., ani Přemysl Otakar II. nezahlédli.

Pyšnila se tím, že je vnučka uherského krále Bély IV., i když právě jejího dědečka porazil Přemysl Otakar II. v bitvě u Kressenbrunnu. Věděla, že se král Béla rozhodl zpečetit krvavě vykoupený mír s českým králem sňatkem s některou z uherských princezen. Byla přesvědčená, že tou vyvolenou nevěstou bude ona.

Toužila po tom od okamžiku, kdy Přemysla Otakara poprvé zahlédla – byl vysoký a urostlý a měl hezkou, mužnou tvář. Představoval ideál rytíře. Která dívka by se také nechtěla provdat za vítěze, přestože porazil jejího vlastního dědečka?

Jsem přece mladá a krásná, musel si určitě přijet pro mne, usmála se sebevědomě.

„Nepřišel jsem k tobě jako vítěz, který si diktuje podmínky, ale jako prosebník,“ řekl český král Bélovi a zlehka, pouhým náznakem, se mu uklonil. „Chci tě požádat o ruku tvé dcery Markéty.“

Kunhuta se probudila vlastním výkřikem a zprudka se posadila na lůžku. Hrozný sen, který jí připomínal dávné ponížení, ji nepřestával pronásledovat ani po letech.

Český král Přemysl Otakar II. tehdy nepřišel požádat o její ruku. Místo toho se ucházel o její tetu Markétu, ženu nevídané krásy a výjimečné inteligence, a to i přesto, že byla mnohem starší než půvabná a mladičká Kunhuta.

Markéta však měla v životě mnohem vyšší cíle než manželství, a proto vítěze od Kressenbrunnu hrdě odmítla.

A tak byla z nouze dobrá ona, Kunhuta.

Přejela si nyní po rozpálené tváři dlaní, jako by chtěla tu ponižující vzpomínku zahnat. I tentokrát to bylo marné. Vrátila se nezvána a znovu ji přenesla na samý počátek, do komnat paláce jejího královského dědečka Bély.



Kunhuta měla tvář orosenou potem, nezpůsobilo to však pouze pociťované napětí, ale hlavně dusné vedro panující ve Stoličném Bělehradě. Bylo tam naprosto k zalknutí, a proto zůstaly všechny dveře otevřené, aby průvan alespoň trochu osvěžil těžký vzduch v komnatách, než tak učiní hrozící letní bouře.

Nepozorovaně proklouzla až za dveře jídelny, kam král Béla uvedl svého vzácného hosta Přemysla Otakara II. Ostatní spolustolovníky už dávno propustili, stejně jako služebnictvo, a teď seděli sami u tabule u džbánu vína, každý s pohárem v ruce.

Byla zvědavá na toho cizince, o němž se všude mluvilo a kterého sama zahlédla pouze letmo. I to však stačilo, aby ji okouzlil. Český král Přemysl Otakar II. vyšel vítězně z bitvy u Kressenbrunnu a nyní si mohl diktovat podmínky, za jakých bude uzavřena mírová smlouva. Porazil krále Bélu a jeho syna Štěpána, který uherské vojsko do té osudné bitvy na březích řeky Moravy vedl. Získal opět Štýrsko, ale to mu nestačilo. Chtěl ruku některé z uherských princezen. Král Béla to věděl a byl podobnému sňatku celkem nakloněný, protože se jím upevní nejistý mír.

Budu to jistě já, usoudila tehdy Kunhuta. To já se stanu českou královnou!

Praha je prý krásné město, zasnila se. Snad ještě krásnější než Kyjev.

V Kyjevě se sice narodila, ale vůbec si na něj nepamatovala, protože záhy se s rodiči uchýlila na dvůr dědečka Bély. Ten jim sice poskytl střechu nad hlavou, ale Kunhuta se v Uhrách nikdy doma příliš necítila. Byla tu vždy na druhém místě.

Co si budu nalhávat, pomyslela si nyní sebekriticky. Na druhém místě se tu cítím hlavně proto, že mě zastiňuje moje teta Markéta Uherská. Je krásná a hrdá. Je chytrá a vzdělaná. A má vysoké ideály.

Rychle ale podobné myšlenky zaplašila a přikradla se blíž za křídlo otevřených dveří, aby dobře slyšela.

„Nepřišel jsem k tobě jako vítěz, který si diktuje podmínky, ale jako prosebník,“ říkal právě český král Přemysl Otakar II.

Kunhuta to už nevydržela a opatrně vykoukla zpoza dveří.

Přemysl Otakar už nebyl mladíček, byl jistě o víc než deset let starší než ona, ale to ji na něm přitahovalo. V opálené tváři se mu kolem tmavých jiskrných očí rýsovaly drobné vrásky, ale hustou hřívu tmavých vlasů dosud neprotkala jediná stříbrná nitka. Natáhl se po poháru s vínem a sevřel jej silnými prsty. Opálený hřbet jeho ruky zdobily drobné zlatavé chloupky, které Kunhutě připomínaly vzácný filigrán.

Projel jí slastný pocit, dosud nepoznaná žhavá vlna touhy. Bylo to sice příjemné, ale současně zneklidňující.

Jaké to asi bude, až mě těma svýma silnýma rukama polaská, pomyslela si.

Přivřela oči a ta opojná vlna se vrátila.

Teď, jistě teď požádá dědečka Bélu o mou ruku. Musí! zadoufala.

„Tvá slova mě udivují! Můžeš mít přece všechno, nač ukážeš, pane, vždyť jsi vítěz!“ užasl Béla a Kunhutě neuniklo, že českého krále neoslovil Veličenstvo, jak by se slušelo. Ve srovnání s uherským králem byl český panovník pořád ještě mladíček a ani porážka u Kressenbrunnu Bélovi na královském majestátu v nejmenším neubrala.

„Po něčem nelze jen natáhnout ruku a vzít si to,“ namítl Přemysl Otakar. Usmíval se sice, ale oči měl vážné. „Jsou věci, kterých se nelze jen tak zmocnit.“

„Tvá slova jsou moudrá,“ připustil Béla a poněkud zostražitěl.

„Ach, nebudu chodit kolem horké kaše!“ máchl Přemysl Otakar netrpělivě rukou. „Jak víš, mluvili jsme o tom, že mír, který jsme po Kressenbrunnu uzavřeli, ještě upevníme příbuzenským svazkem. Zpečetíme ho manželským poutem.“

Béla přikývl. Vztyčil však přitom výstražně ukazovák. „Ano, o tom jsme skutečně mluvili. Ovšem nejdřív bys mi měl vysvětlit, jak se to vlastně má s tebou a tvou chotí Markétou Babenberskou.“

Béla to věděl moc dobře, ale chtěl to slyšet z Otakarových úst. Špehové už dávno donesli Bélovi zprávu, že je Otakarovo věkově nerovné manželství s Markétou Babenberskou rozloučeno. Uherský král o tom byl zpraven dřív, než se celá věc stala veřejným tajemstvím u všech královských dvorů. Chytrý český král si tuhle stařenu vzal jen pro její rakouské državy. Dědice mu samozřejmě nedala. Žádný div, že se chtěl takového manželského závazku rychle zbavit.

„Naše manželství bylo rozloučeno,“ odpověděl mu Otakar. „Mohu to doložit, budeš-li si přát. Ten krok byl nezbytný, takhle pokračovat dál možné nebylo. Markéta… nedala mi dědice. Neporodila mi syna.“ Přemysl Otakar se zahleděl na pohár, aby se vyhnul Bélovu upřenému pohledu. O téhle věci se mu mluvilo jen těžce. Bylo mu jasné, že ho chce poražený král svým dotazem ponížit.

„A co Anežka z Kuenringu? Hraje v tvém životě nemalou úlohu,“ zeptal se Béla zpříma. Otakarovo manželství s Markétou bylo rozloučeno, a Markéta tak nadále nepředstavovala osobní ani mocenskou hrozbu, ovšem s Otakarovou milostnicí Anežkou se to mělo jinak. A nejen proto, že politický vliv rodu Kuenringů, z něhož pocházela, se nedal přehlížet.

Béla byl přesvědčený, že Otakar Anežku skutečně miluje. Byla krásná a okouzlující – a porodila mu děti. Otakar dlouho usiloval o to, aby papež ty nemanželské parchantky uznal za právoplatné dědice a následníky trůnu. Zejména v případě jeho a Anežčina syna Mikuláše. Neuspěl však.

Nakonec se mu podařilo získat pro své potomky legitimitu, ne však nástupnické právo pro levobočka Mikuláše. Směl nyní Otakara oslovovat otče, ale to bylo vše.

Otakar tak dosud neměl právoplatného dědice, což byl hlavní důvod, proč se nyní nahonem poohlížel po urozené nevěstě z královského rodu! Nějakými řečičkami o zpečetění míru sňatkem Bélu neobloudí, ne jeho, uherského krále.

Ten konkubinát s Anežkou z Kuenringu však musí nejdřív skončit, teprve pak může být řeč o sňatku s některou z uherských princezen.

„Anežka… odešla s doprovodem Markéty Babenberské. Opustila pražský dvůr,“ pronesl Přemysl Otakar. Slova mu splývala ze rtů jen ztěžka a po tváři mu přitom přelétl smutný
stín.

Kunhuta tu scénu pozorovala se zatajeným dechem. O podobných věcech se nikdy otevřeně nemluvilo, jen tu a tam zaslechla o nemanželském vztahu českého krále pár slůvek pronesených šeptem.

Možná k Anežce pořád chová nějaké city, pomyslela si. Možná tu půvabnou dvorní dámu své staré manželky Markéty dosud miluje.

Ta myšlenka ji znepokojila pouze nakrátko. Hrdě vztyčila hlavu a bojovně vystrčila drobnou bradičku. V mé náruči na ni zapomene! I já mu dám dědice, i já mu porodím syny! Jenže budou legitimní, z manželského lože, a nikdo se neodváží zpochybnit jejich právo na královský trůn.

„Dobře tedy,“ ozval se Béla po chvíli a Kunhuta se opět soustředěně zaposlouchala, aby jí neuniklo ani slůvko. „Zdá se, že v cestě do nového manželského svazku už tedy nestojí žádné překážky.“

„Skutečně ne,“ přikývl Otakar. „Jinak bych se tě neodvážil požádat o ruku tvé dcery Markéty.“

Kunhuta si ve zděšeném úžasu přitiskla dlaň na ústa, aby potlačila zklamaný výkřik.

Přemysl Otakar si chce vzít Markétu! Ne ji, krásnou a mladou Kunhutu!

Svět jako by se s ní zatočil a před očima se jí nakrátko zatmělo. Rychle potlačila slabost a touhu uniknout té zraňující pravdě do mdloby. Přinutila se však naslouchat dál.

„Chápu tvou volbu, Otakare, ale… Markéta si tě nevezme. Nikdy.“ Uherský král Béla IV. pronesl svá slova s neskrývaným zadostiučiněním. V bitvě mohl český král vyhrát, v lásce se mu však dostane porážky. Ještě se uvidí, kdo se od Kressenbrunnu vrátí jako skutečný vítěz! „Nehledá totiž štěstí po boku pozemského ženicha, hodlá se oddat službě Bohu.“

„Zbožnost princezny Markéty je všeobecně známá, stejně jako její touha vstoupit do řádu namísto do manželství. Ctím to vše, ovšem… přednedávnem se o jejím zasnoubení, a dokonce možném sňatku mluvilo,“ namítl Otakar, v jehož hlase zaznělo zklamání.

Béla jen bezmocně pokrčil rameny. „Právě že jen mluvilo. K žádnému zasnoubení nikdy nedošlo, přestože Markéta neměla o nabídky k sňatku nouzi. Vdát se však nechce. A já, stejně jistě jako ty, ctím její rozhodnutí vydat se po cestě, která je určitě mnohem náročnější než manželství.“

„Ale přesto…“

„Sám jsi před chvílí řekl, že po něčem nelze jen tak natáhnout ruku a vzít si to. To platí zejména o lásce. A platí to i o mé dceři Markétě. Nemohu ji nutit k něčemu, co si nepřeje.“ A popravdě, ani nechci. Tahle slova sice Béla neřekl, ale Otakar si je mohl přečíst z jeho tváře.

„Mohu si s ní… o všem ještě promluvit? Mezi čtyřma očima?“ Otakar nedokázal skrýt zklamání.

Nebyl zvyklý na to, aby se mu něco odpíralo. Kdysi se dokázal postavit dokonce i vlastnímu otci, aby prosadil svůj názor a své záměry.

A nyní chtěl Markétu. Nejen proto, že byla dcerou uherského krále a sňatek s ní by utvrdil mír mezi oběma zeměmi. Stačilo jediné krátké setkání, aby ho doslova uhranula. Anežku z Kuenringu měl stále rád, ale jejich vztah se po letech pohodlného soužití začínal nebezpečně podobat poněkud únavnému manželskému stereotypu. Viděl v ní teď hlavně matku svých dětí, a proto si jí vážil.

Ale s Markétou… s uherskou princeznou Markétou to bylo něco úplně jiného. Zamiloval se do ní citem, který by mnozí označili za posedlost.

Béla se téměř shovívavě usmál. Jeho dcera Markéta odmítla už celou řadu urozených nápadníků a tenhle vítěz od Kressenbrunnu nebude výjimkou.

„Bránit ti v podobné rozmluvě nemohu, Otakare,“ prohlásil nakonec. „Ale Markéta už se pevně rozhodla. Řekla mi, že sňatkem by navždy ztratila svou duši. Už dávno se odevzdala Bohu.“

Tohle Kunhutě stačilo. Naposledy nahlédla do hodovní síně. Dědečkovi Bélovi pohrával na tváři vítězoslavný úsměv, zato český král svíral svůj pohár tak pevně, až mu klouby na opálené ruce zbělely.

Na nic už nečekala, otočila se na patě a zamířila rychlým krokem chodbou.

Do běhu se však dala teprve tehdy, když si byla jistá, že její spěšné kroky muži v hodovní síni nezaslechnou.

Přibouchla pak za sebou s pořádným prásknutím dveře své komnaty a vrhla se na lůžko.

Dvorní dáma Ester, hezká dvacetiletá dívka z urozené rodiny, jen s povzdechem zatáhla kolem Kunhutina lože závěsy, když na ni její paní křikla: „S nikým nechci mluvit! Nikoho nepřijímám! Nikoho! To platí pro všechny!“

Ještě toho večera však pro ni poslal dědeček a Kunhuta byla Ester vděčná, že jí ten pošetilý příkaz nepřipomněla.

Uherský král Béla IV. jí vzápětí oznámil, že je jeho přáním, aby se provdala za českého krále Přemysla Otakara II.

Zdá se, že udatný český král, ten obdivovaný vítěz od Kressenbrunnu, dostal od mé tetičky Markéty košem, pomyslela si Kunhuta škodolibě. To mu patří!

Navenek si však zachovala zdání důstojného majestátu. Ti muži! pokračovala pak v úvahách, domnívají se, že pouze oni dokážou hrát své mocenské hry. Však já jim ještě ukážu!

Bylo jí jasné, že Otakarovu nabídku odmítnout nemůže. Její dědeček Béla ji měl podle všeho ze všech vnoučat nejraději, ale byl to také uherský král. Nejednou už dokázal, že dovede být tvrdý i k vlastní rodině. Politické zájmy u něj byly vždy na prvním místě a ostatní se jim museli podřizovat.

Provdá se za Přemysla Otakara, ale tahle hra se bude hrát podle jejích pravidel!

Proto na dědečkova slova jen přikývla a cudně sklopila oči. Otakar mohl vyhrát u Kressenbrunnu, pomyslela si, ale z téhle bitvy vyjdu vítězně já.

Provdala se za něj již 25. října 1261 a v prosinci následovala její okázalá korunovace českou královnou. Do Prahy se tehdy sjel výkvět urozené Evropy.

Jenže v té době už Kunhuta věděla, že pomyslnou bitvu s Otakarem prohrála. Porazil ji snadno, zvítězil nad ní se stejnou lehkostí jako v bitvě u Kressenbrunnu.

Zamilovala se do něj totiž.



Kunhuta si ztěžka povzdychla, jako pokaždé, když se v myšlenkách dostala až sem. Toužila nadobro zahnat zlé vzpomínky, které se tak často vracívaly s oním opakujícím se snem.

Rozhlédla se kolem sebe, jako by teprve nyní procitla z hlubokého spánku.

Její komnata připomínala spíš vězeňskou kobku. Úzká okénka vysoko u stropu vypadala jako střílny. Tohle nebyla její pohodlně zařízená komnata na Pražském hradě.

Ocitla se na Bezdězu.

Přemysl Otakar II. se s vítězstvím u Kressenbrunnu nespokojil. Domníval se, že zvítězí rovněž nad Rudolfem I. Habsburským, v bitvě, která se odehrála nedaleko Kressenbrunnu na Moravském poli. Ta se mu ale stala osudnou. Skončila porážkou a on v ní padl.

Ovdovělou královnu Kunhutu pak s jejím synem Václavem odvezli sem, na hrad Bezděz. Prý kvůli jejich vlastnímu bezpečí, jak tvrdil markrabě Ota V. Braniborský, který si činil nárok na Václavovo poručnictví. A tak je pro jistotu vsadili do zdejší Velké věže.

Jaká ironie osudu! Vždyť Bezděz, tenhle výstavný a hlavně nedobytný hrad, založil právě její královský choť Přemysl Otakar. Se stavbou začal tři roky po jejich svatbě a stačil ji dokončit před svou osudnou porážkou na Moravském poli. Bezděz, to byla jeho chlouba.

Drželi je tu na příkaz markraběte Oty a jejich věznitelé jim jistě mohli přidělit alespoň nějaké důstojnější ubytování, protože Bezděz se pyšnil komnatami hodnými krále a jeho rodiny. Ale nestalo se tak.

Věděla moc dobře, že internace na Bezdězu je trest. Trest za její hrdou vzpurnost. Nepoddala se, nepřijala porážku, nesklonila hlavu, chovala se dál jako královna.

Musela tak jednat, aby si udržela pravomoci svého majestátu. To kvůli dědici českého trůnu Václavovi. Jejím jediným posláním nyní bylo zachránit korunu českého krále pro jediného syna. To on se stane českým králem, nikdo jiný!

Kunhuta ztěžka vstala a přistoupila k tlusté zdi. Opatrně po ní přejela oblými bříšky štíhlých prstů, jako by se chtěla přesvědčit, že dosud nesní a že se skutečně nachází ve Velké věži. Hrubé kameny byly opocené lepkavou studenou vlhkostí. Přitiskla rozpálené čelo k jednomu z nepravidelných kvádrů.

Jak se tohle vůbec mohlo stát? Jak jsem se tady ocitla?

Ota V. Braniborský je přece Václavův bratranec! Přemysl Otakar II. byl jeho strýc a Ota mu vždy věrně sloužil. Viděl v českém králi korunu křesťanského rytířstva. A přesto po Otakarově smrti uvěznil Václava i ji zde na Bezdězu.

Hlavou se jí honil bezpočet otázek, ani na jedinou z nich však neznala odpověď. Dohadovala se jen, že se po prohrané bitvě na Moravském poli ocitla i s Václavem mezi dvěma soupeřícími mocenskými tábory. Ota Braniborský nebyl jediný příbuzný, který usiloval o úlohu poručníka nezletilého prince Václava, jež by mu v budoucnu přinesla nemalé výhody. Byl tu ještě vratislavský kníže Jindřich, řečený Probus, Václavův vzdálený bratranec.

Kunhuta se při myšlence na oba muže nedokázala zdržet úsměšku. Ti dva zastírali své pravé cíle vznešenými slovy, ale ani jednomu z nich nešlo o blaho královského sirotka, to jí bylo jasné. Drali se o moc, o vládu nad bohatým Českým královstvím.

Opět přitiskla čelo k chladnému vlhkému kameni.

A přitom je oba, jak Otu, tak Jindřicha, považovala za spojence. Za přátele.

S Přemyslovci je pojilo na tisíc pout. Ota Braniborský se přece nikdy netajil podporou svého strýce Přemysla Otakara ve sporu s Habsburky.

Jindřich na pražském královském dvoře dokonce vyrůstal a později doprovázel českého krále na jednáních s Habsburkem Rudolfem. Všechno tehdy nasvědčovalo tomu, že se válečnému střetu přece jenom vyhnou. Ale nestalo se tak a Přemysl Otakar to zaplatil životem.

Z jeho spojenců Oty a Jindřicha se nyní stali úhlavní nepřátelé bojující o poručnictví nad Václavem a o vládu nad Českým královstvím.

To proto ji Ota, pro všechny případy i s dědicem českého trůnu Václavem, zavřel na Bezdězu. Stali se jeho rukojmími, protože chce mít své jisté.

Musím s tím něco udělat. A rychle!

Ale jak?

Jako tolikrát v podobných chvílích se ani nyní neubránila hněvu na Otakara, že ji takové situaci vystavil. Vlna rozhořčení však rychle pominula, vystřídána bolestným pocitem ztráty. I přesto přese všechno ho nepřestala milovat.

Náhle si znovu vybavila triumfální výraz, který se kdysi mihl dědečkovou tváří při rozmluvě s Přemyslem Otakarem.

Uherský král, ač poražený, se nakonec stal vítězem.

I já to dokážu, umínila si.

Možná se nemohu bít zbraněmi či shromáždit početné vojsko jako muži, ale ani já nejsem bezbranná. Všichni přece tvrdí, že mé osobní kouzlo je mou nejmocnější zbraní. Tou porazím každého, kdo si bude osobovat právo rozhodovat o mém a Václavově osudu.

Václav se musí stát českým králem, nikdo ho o královskou korunu nesmí připravit. A o to se zasadím já!

Zrcadlo v téhle tmavé kobce neměla, a tak se natáhla alespoň po stříbrném talíři, na němž jí přinesli večeři, kousek pečeně a skývu chleba.

Vzala talíř do rukou a na chvilku se na něj zadívala. Sama přednedávnem při zařizování Bezdězu pomáhala stříbrné nádobí, konvice a hezké číše vybírat. I ona se chtěla podílet na téhle Otakarově chloubě, na jeho výstavném královském sídle. Dojetí se ale poddala pouze nakrátko, protože je záhy vystřídal bezmezný vztek. Na Rudolfa Habsburského, který Otakara porazil na Moravském poli, na Otu Braniborského a na Jindřicha Vratislavského.

Otřela hladkou plochu a zahleděla se do ní. Ze stříbrného plátu se na ni upřeně dívala předčasně zestárlá žena, jejíž rysy prozrazovaly bývalou krásu. Hnědé oči, pod nimiž se rýsovaly temné kruhy, ztratily ohnivou jiskru a plné rty se stáhly v obrannou, přísnou přímku.

Ach, co na tom sejde! Stačí pár nocí pořádného nerušeného spánku, pár poklidných dní naplněných odpočinkem a krása se mi jistě opět vrátí!

Věděla však moc dobře, že dokud bude její jediný syn vězněn na hradě Bezděz, nedokáže ani oka zamhouřit. A na nerušený odpočinek neměla za takových okolností rovněž ani pomyšlení.

Sklesla na tvrdé sedátko a stříbrný talíř jí přitom s veselým, téměř posměšným cinknutím vypadl ze ztuhlých prstů a odkutálel se pod stůl pokrytý kouskem roztřepeného plátna.

Kunhuta už si dál nedokázala nalhávat, že je statečná. Zabořila tvář do dlaní a dala se do pláče. Tiché vzlyky se záhy proměnily v hlasité štkaní.

Nedbala na to.

Před vězniteli sice nikdy nedávala najevo hluboké zoufalství, které se stalo věrným společníkem jejích osamělých dní, ale nyní, uprostřed noci, ji nikdo zaslechnout nemohl.

V tom se však mýlila.



Elišku, chůvu prince Václava, cosi vytrhlo z neklidného spánku. Pozorně se zaposlouchala. Byl to výkřik nočního dravce na lovu, co ji probudilo uprostřed noci, nebo to byl pláč?

Lkaní, které k ní doléhalo, mohlo být však také skučení vichru, který se proháněl nekonečnými hvozdy táhnoucími se jako bezbřehé moře kolem Bezdězu.

Malý princ Václav! blesklo jí najednou hlavou. Anebo jeho matka Kunhuta! Možná pláče právě moje urozená paní.

Odhodila hrubou houni i kožešinu, kterou si přes ni zvečera přetáhla. V bezdězské věži jistě panoval chlad i uprostřed parného léta, ale zima zde byla k nepřežití. Ke všemu je sem Ota Braniborský, ten povedený synovec Přemysla Otakara, odvlekl zrovna v lednu. Prý proto, že je doba neklidná. Jen pro jejich dobro a bezpečí že je ubytuje na hradě Bezděz.

Takový výsměch!

Pravdou je, že jim ta představa nepřipadala zpočátku zase tak zlá. Bezděz patřil k nejvýstavnějším královským hradům a nabízel příslib pohodlného a snad i klidnějšího života, než se situace po porážce na Moravském poli nějak vyřeší.

Zakrátko však všichni pochopili, že je tu Branibor drží jen proto, aby se královna Kunhuta nemohla obrátit na Jindřicha Vratislavského. Ota se obával, že Jindřicha za jeho zády požádá, aby to on se stal poručníkem nezletilého kralevice Václava.

Neubytovali je navíc v útulných a přepychově zařízených komnatách hradního paláce, ale v komůrkách Velké věže. Jistě také pro větší bezpečí.

Zkrátka je vsadili do vězení, nemělo cenu si něco nalhávat.

Alespoň že Elišce jako chůvě prince Václava dovolili přebývat poblíž královny a malého prince.

Nechala úvah a rychle vstala z tvrdého lůžka. Ledové kamenné dlaždice ji nepříjemně zastudily do bosých chodidel. Spěšně vklouzla do kožených botek lemovaných měkkou kožešinou. Ta jí vmžiku zahřála promrzlé nohy. Přehodila si přes ramena plášť, zamířila k nízkým dvířkám a vykročila na úzkou chodbu končící strmým schodištěm.

„Hej, kam ten spěch? Kam sis to namířila uprostřed noci, paní?“ utrhl se na ni ozbrojenec střežící schodiště.

„Tobě se zpovídat nemusím!“ odpověděla mu Eliška zvysoka. Neurvalé způsoby Braniborů, kteří je zde na Bezdězu střežili, jí hrůzu nenaháněly. Měla pro strach uděláno. Založila si nyní ruce v bok a obořila se na strážného: „Copak to neslyšíš? Někdo tu pláče! Naříká, až srdce usedá. Jsem jednou chůva kralevice Václava, tak se musím přesvědčit, zda je Jeho Výsost v pořádku.“ A s tím majestátně proplula kolem ozbrojence.

„A tobě by neuškodila koupel!“ upozornila ho přitom. „Místo toho lelkování na chodbách hradu, ze kterého stejně nikdo utéct nemůže, zejména ne teď, když jsou lesy kolem dosud pod sněhem, by sis měl dopřát pořádnou lázeň!“

Strážný něco zahučel, ale nebránil jí, aby se vydala po točitém schodišti vzhůru k Václavově komůrce nacházející se nad tou Kunhutinou.

Doprovázel ji přitom obdivným pohledem.

Tahle rázná paní se mu moc líbila. Byla vysoká a urostlá a tvář měla dosud pohlednou, přestože už nebyla žádná mladice. Slušelo jí, když jí líce zažehl hněvivý ruměnec a v očích zaplála bojovná jiskra. Zpod bílého čepce s krajkovým lemem jí vyklouzlo pár lesklých kaštanových kadeří.

Strážný náhle zatoužil dotknout se jejích vlasů, polaskat ji po tváři, políbit ji.

Eliška mu však už zmizela na zšeřelém schodišti.

Braniborcův probuzený zájem jí neunikl, a tak se snažila vystoupat po příkrých schodech co nejrychleji, jen aby mu byla z dohledu. Nebylo to však snadné, protože vysoké stupně schodiště, spoře osvětlené dohořívající loučí, byly kluzké namrzlou jinovatkou. Musela se opatrně přidržovat výstupků v nerovné zdi, aby se na nich vůbec udržela.

Když se konečně vyšplhala až ke královniným dveřím, které výjimečně nikdo nestřežil, zaposlouchala se, zda opět nezaslechne onen pláč. Nic však neslyšela. Pokračovala proto dál v cestě. Trvalo jí dlouho, než vystoupala až do věže, kde drželi prince Václava. I zde stál na podestě před jeho komůrkou strážný.

Nechal však Elišku bez zbytečných řečí do kralevicovy komnaty vejít. Znal ji už, věděl, že to je Václavova chůva, a bylo mu jasné, že má u královského dvora významné postavení.

Kdoví, jak tohle dobrodružství Oty Braniborského dopadne, pomyslel si. Nebylo by zrovna chytré pohněvat si tuto vlivnou osobu. Pomohu-li jí nyní já, může zase ona jednou na oplátku podat pomocnou ruku mně!

Jeho dobročinnost projevená Elišce však nebyla pouze zištná. Po pravdě řečeno, zajídalo se mu střežit v hradní věži toho urozeného pacholíka, jistě sotva sedmiletého, jako by to byl těžký zločinec.

Eliška se zastavila na prahu Václavovy komůrky. Chvilku trvalo, než její oči přivykly přítmí, které tu panovalo. Ve Václavově komůrce vhodné spíš pro hradní služtičku poblikával pouze neduživý plamínek olejového kahánku.

Konečně zahlédla na lůžku v koutě spícího Václava. Tvářičku měl zachumlanou do kožešinových přikrývek až po nos. Chlapec klidně oddechoval z hlubokého spánku. Nebyl to tedy on, kdo tak usedavě plakal.

Musela to být jeho matka Kunhuta.

Eliška si ztěžka povzdychla. Její dech vytvořil v mrazivém vzduchu drobný bílý obláček. Zamířila ven z místnosti, ale na prahu se ještě jednou ohlédla, než opatrně zavřela těžké dveře, aby svého svěřence neprobudila.

Nebohý chlapec, pomyslela si smutně. Právě sem, do hlubokých lesů kolem Bezdězu, ho jeho královský otec brával na lov. Loni v létě mu slíbil, že 27. září, v den jeho sedmých narozenin, uspořádá v bezdězských hvozdech slavnostní honitbu. Jenže měsíc předtím, v srpnu, se utkal s Rudolfem Habsburským na Moravském poli. A z té bitvy se už nevrátil. Půl roku nato se jeho syn spolu se svou matkou, královnou Kunhutou, ocitl na Bezdězu jako vězeň.

Život je někdy dost nebezpečná hra, napadlo Elišku. Kunhuta a Václav se o tom přesvědčili na vlastní kůži.

Zamířila zpět ke schodišti, ale na prvním kamenném stupni se ještě zastavila.

„Děkuju ti, Seppe,“ obrátila se k Braniborovi, který střežil Václavovu komůrku.

Strážný Sepp se jí zlehka uklonil. „Rádo se stalo, paní Eliško.“

Eliška mu kývla na pozdrav a poté začala opatrně sestupovat po kluzkém točitém schodišti ke Kunhutě.

Před královninou komůrkou nikdo nehlídkoval ani nyní. Ozbrojenec patrně usoudil, že to je zbytečné, když dole před Eliščiným pokojíkem stojí na stráži jeho druh.

Vtom k Elišce dolehl další vzlyk. Na nic už nečekala a zaklepala na dveře. Pláč okamžitě ustal.

„To jsem já, Výsosti!“ Eliška znovu zaťukala na dveře. „Přišla jsem se jen zeptat, zda něco nepotřebuješ.“ Nechtěla svou paní zahanbit sdělením, že ji přivolal její nářek.

Nízká dvířka opatřená kováním se po chvíli pootevřela na škvírku, jako by se Kunhuta chtěla nejprve přesvědčit, že za nimi skutečně stojí Eliška.

Kunhuta měla oči opuchlé od pláče a pohublé tváře samou purpurovou skvrnu. V mihotavém světle louče vypadala jako přízrak.

Elišku pohled na paní vyděsil. Svou péči a pozornost soustředila na Václava, kterému v této neútulné věži toužila vytvořit alespoň zdání domova. Kunhuty si po těch nekonečných týdnech strávených na Bezdězu pořádně povšimla teprve nyní. Užasla. Její paní jako by zestárla o celá léta.

Když královna v příchozí rozeznala Elišku, otevřela dveře, poodstoupila a pokynula jí, aby vešla dovnitř. Promluvit se však zdráhala, protože se bála, že ji zradí hlas a dá se znovu do pláče. Byla hrdá a svou bolest chtěla nést sama.

„Byla jsem se podívat na Jeho Výsost kralevice Václava,“ snažila se Eliška vysvětlit, proč se tu objevila uprostřed noci.

„Je v pořádku?“ Kunhutě zazněl v hlase polekaný tón.

„Ano,“ ujistila ji spěšně Eliška. „Ani se neprobudil, když jsem k němu nakoukla. A ten strážný, co ho hlídá, působí jako dobrý člověk,“ dodala ještě.

Usadily se pak u nevelkého krbu, v němž neduživě žhnulo pár řeřavých uhlíků. Eliška po chvíli vstala a pokusila se oheň v krbu znovu rozdmýchat. Přihodila pár malých polínek, načež se rozhořel několika nesmělými plamínky.

Potom zamířila k malému stolku, na kterém stála konvice s vínem, a nalila Kunhutě i sobě do poháru. Jídlem, i když mnohdy chutné nebylo, ani vínem na nich nešetřili, to musela připustit.

Usedla poté opět vedle Kunhuty, což byla výsada, na niž nebyla zvyklá.

Pobyt na Bezdězu je však sblížil, učinil z nich spojenkyně proti krutému osudu, jimiž by se u pražského královského dvora nikdy nestaly.

„Nemůžu tu už dál jen tak vysedávat se založenýma rukama, Eliško. A ani nechci!“ obrátila se k ní Kunhuta, jakmile smočila rty ve víně. „Nehodlám vyčkávat, co bude dál, nehodlám se doprošovat milosti našeho braniborského synovce Oty. Musím odsud Václava nějak dostat. Co když mu… ten náš příbuzný bude usilovat o život? Vyloučit to nelze! Pak by mohl vládnout úplně sám! Možná i proto se tak bere o poručnictví nad Václavem. Jde mu o český trůn, který by Václavovým prostřednictvím získal.“

„A co chceš tedy dělat, Výsosti?“ zeptala se jí Eliška.

„Musím se odsud nějak dostat, abych si vymohla slyšení u Rudolfa Habsburského,“ odpověděla jí Kunhuta. „Musím ho zpravit o tom, čeho se obávám.“

„Ale Jeho Veličenstvo Rudolf přece…,“ začala nevěřícně Eliška. Byl to přece římský král Rudolf I. Habsburský, komu se Kunhutin manžel Přemysl Otakar postavil na Moravském poli. A doplatil na to životem. S nepřítelem se nevyjednává!

„Ach, já vím!“ zvolala zoufale Kunhuta. „Nikdy, nikdy mu neodpustím, že zabil mého manžela, to mi věř! Zavraždil ho tím, že ho vehnal do té hrozné bitvy!“ Kunhuta zaťala ruce v pěst. Vzápětí se však nakrátko zarazila.

V jejím nitru se ozval tichý, ale neodbytný hlásek, kterým k ní promlouvaly výčitky svědomí. To tys Otakara vehnala do té bitvy! Kdo mu za horkých letních nocí našeptával, že ze střetu s Habsburkem vyjde určitě vítězně, stejně jako tenkrát, když se postavil nepřátelským šikům u Kressenbrunnu? Ostatně Moravské pole přece od Kressenbrunnu neleží zase tak daleko! Suché Kruty, u nichž se rozkládá, jsou od Kressenbrunnu, co by kamenem dohodil. A nebylo v tom ještě něco jiného? Podvědomá pomsta třeba? Nechtěla ses tak pomstít za potupnou porážku svého děda, uherského krále Bély? Za to, co potom následovalo? Za manželství, na něž Otakar přistoupil z nutnosti, z nezbytné nouze, protože ho tehdy odmítla krásná Markéta Uherská?

Takhle to přece nebylo! zatoužila se rozkřiknout.

Rychle však podobné myšlenky potlačila a raději se znovu napila vína, tentokrát pořádně, aby spláchla hořkou pachuť trpkých vzpomínek.

„Já vím,“ zopakovala. „Rudolf je nepřítel. Ale… musím to udělat, Eliško, musím se pokořit, abych zachránila svého syna a následníka trůnu, abych osvobodila Václava.“

„Jak se odtud ale chceš dostat, Výsosti? Ota Braniborský tě z Bezdězu nepustí. A uprchnout odsud je téměř nemožné i zjara, poté co zmizí sníh, natožpak teď, když jsou všechny cesty zaváté!“ namítla starostlivě Eliška.

Kunhuta se zasmála, ale příliš vesele to nevyznělo.

„Jaro zase tak daleko není!“ prohlásila pak. „Sníh zmizí a cesty budou opět schůdné.“

Eliška znala Kunhutu až moc dobře, a tak pochopila, že se královna už pevně rozhodla. Nemělo cenu se s ní přít a tenhle plán, podle Elišky neuvážený, jí vyvracet. Přesto se nezdržela poznámky: „Kralevic Václav už přišel o otce, Výsosti. Bylo by tragické, kdyby měl ztratit ještě matku, neboť se rozhodla zhostit úkolu, který by byl nad síly nejednoho odvážného rytíře. Měla bys myslet na svého syna, paní!“

„Musím se toho odvážit právě proto, že na něj myslím, Eliško!“ namítla nešťastně Kunhuta. „Kdo jiný mu pomůže, když ne já? Všichni nás opustili! Všichni se k nám obrátili zády!“

„Ach já vím, já vím, paní!“ Eliška ji popleskala po ruce, jako by konejšila děcko. Přestože si byly věkem blízké, Eliška si náhle připadala jako její matka. „Sama se ale z Bezdězu nedostaneš. Na koho se chceš obrátit o pomoc? Komu lze důvěřovat natolik, aby ses mu svěřila se svým tajným plánem?“ Eliška doufala, že tímto argumentem přivede Kunhutu k rozumu. Na Bezdězu je střežily braniborské stráže, od nich žádnou pomoc očekávat nemohly.

„Neměla bys zapomínat na velitele naší královské stráže, na Petra ze Skalice a Ondřeje z Lindenbergu!“ upozornila Kunhuta Elišku. „Ti nám tu ještě zůstali! Těm věřím, a Ondřejovi zejména, už kvůli naší Kunce.“

Její nejstarší dceři Kunhutě neřekl nikdo jinak než Kunka a všichni věděli, že ji s velitelem královské stráže Ondřejem pojí něco víc než přátelství. Jenže Kunčin královský otec Přemysl Otakar měl s dcerou jiné plány. Ve sňatkové politice měla jako prvorozená sehrát důležitou úlohu.

Moravské pole ale všechno změnilo.

Ondřej s hrstkou svých ozbrojenců doprovodil ovdovělou královnu a kralevice Václava na Bezděz. Posléze zde zůstal, protože se na něj a na jeho oddíl jaksi pozapomnělo. Byl to věrný a spolehlivý dvořan a Kunhuta věděla, že se na něj může s důvěrou obrátit.

„To je výborný nápad, Výsosti!“ mínila Eliška. „Ale… kam se uchýlíš, až se odsud dostaneš? Na Pražský hrad se přece vrátit nemůžeš!“

„Vydám se za Kunkou, do kláštera Na Františku,“ odpověděla jí Kunhuta. „Zaplať Bůh, že se tam rozhodla uchýlit dřív, než se stalo… tohle všechno. Tam je v bezpečí!“ Kunhuta se náhle zarazila. Její dcera Kunka do kláštera víceméně uprchla právě proto, že nehodlala sehrát roli určenou otcem. Do řádu dosud nevstoupila, přestože ji život řeholnice vždy přitahoval. Nevěděla dosud s jistotou, zda se pro něj doopravdy rozhodne. Byl tu přece Ondřej!

Zato s určitostí věděla, že se nechce provdat za Hartmanna, syna Rudolfa Habsburského, jak jí bylo určeno.

To, že dala naše Kunka Hartmannovi košem, mi v jednáních s Rudolfem Habsburským zrovna nepomůže, pomyslela si Kunhuta. Ale co! Musím hrát s kartami, které mi osud přidělil. „Zdržím se v klášteře jen krátce,“ dodala ještě, „abych zjistila, jak se vlastně věci mají. Sem na Bezděz se žádné zprávy nedostanou. Náš věznitel Ota se o to jistě postaral.“

„A potom?“ chtěla vědět Eliška.

„Pak se vydám za Rudolfem Habsburským,“ řekla Kunhuta.

„Ty víš, kde se v tuto chvíli nachází?“ zeptala se Eliška. „Je prý dosud na Moravě, ale vojsko už začal rozpouštět. To ovšem platilo před tím, než nás zde uvěznili.“

„Podle všeho se vydal do Čech,“ odpověděla Kunhuta. „Znepokojil ho svár mezi Otou a Jindřichem o Václavovo poručnictví. Prý je nyní ležením někde u Kolína. Ale to jsou všechno pouhé dohady, které musím ověřit. Z Prahy to jistě těžké nebude.“

Eliška viděla, že Kunhuta si vše řádně promyslela. „A co tvůj syn, paní? Co kralevic Václav? Je to jediný dědic české koruny. Toho tu ponecháš?“ nezdržela se přesto otázky.

Z Kunhuty jako by po těch slovech vyprchala veškerá rozhodnost. Skryla na okamžik tvář v dlaních. „Musí to tak být, Eliško, i když mi nad tím srdce usedá! Není jiné cesty. Jen takhle se můžu brát za Václavova práva. Odejdu pouze proto, abych mu navrátila svobodu a to, co mu náleží. A brzy se pro něj i pro tebe vrátím. Svěřuji ho tvé péči, Eliško. Slib mi, že se o něj postaráš, že ho ochráníš!“

„To ti mohu odpřisáhnout!“ ujistila ji Eliška.

Obě se ponořily do mlčení, zahleděny na tanec plamenů v krbu.

Další slova byla totiž zbytečná.

II.

Rada Ojíře z Lomnice

Záviš z Falkenštejna se natáhl po stříbrném poháru stojícím na stolku vedle lože a vypil ho téměř naráz.

Doufal, že se jeho manželka Filomena hned tak neprobudí.

A potom poznal Filomenu.

Touha mu nedávala spát.

Přízemím s okny bez okenic se sice proháněl studený vítr s deštěm, zato nahoře na půdě plné voňavého sena bylo útulno.

