Mark Galeotti

ZROZENI Z VÁLKY

FORGED IN WAR

Copyright © 2024 Mark Galeotti

Tento překlad knihy Forged in War: A military history of Russia from its beginnings to today vydává nakladatelství Bourdon na základě dohody s nakladatelstvím Osprey Publishing, které je součástí Bloomsbury Publishing Plc.

České vydání © Bourdon, 2025

Překlad © Jan Škrob, 2025

Obrázek na obálce © iStock

ISBN: 978-80-7611-292-6

Obsah

- Seznam map

- Úvod

- ZEMĚ MEZI

- „JEDEN VÝPRASK ZA DRUHÝM“

- První část

- 1

- ZEMĚ VHODNÁ K DOBYTÍ

- PŘÍCHOD VARJAGŮ

- VPÁD DO KONSTANTINOPOLE, ROKU 860

- OLEG MOUDRÝ

- KMOTR RUSI

- Chcete vědět víc?

- 2

- TEROR NA DREVLJANECH, ROKU 946

- KNÍŽECÍ ZÁSTUPY

- RUS A ŘEKOVÉ

- PEČENĚŽSKÁ HROZBA

- VLADIMÍR VELIKÝ

- VÁLČÍCÍ KNÍŽATA

- Chcete vědět víc?

- 3

- SEVERNÍ KŘÍŽOVÉ VÝPRAVY

- PEREGRINUS EXPECTAVI

- RUSKÉ TAŽENÍ

- BITVA NA JEZEŘE PEIPUS, ROKU 1242

- Chcete vědět víc?

- 4

- VLNY Z VÝCHODU

- POLOVCI

- BITVA NA ŘECE SUTĚNI, 1103

- ZNOVU ROZTŘÍŠTĚNÍ

- Chcete vědět víc?

- 5

- „STRAŠLIVÍ CIZINCI“

- CESTA K ŘECE KALCE

- MASAKR NA KALCE, ROKU 1223

- MONGOLSKÁ INVAZE

- ZLATÁ HORDA

- Chcete vědět víc?

- 6

- JHO

- KNÍŽECÍ SPORY

- VZESTUP MOSKVY

- DONSKÉHO GAMBIT

- BITVA NA KULIKOVĚ POLI, ROKU 1380

- STÁNÍ NA ŘECE UGŘE

- Chcete vědět víc?

- ČÁST DRUHÁ

- 7

- STÁTNÍK IVAN

- NA KAZAŇ!

- KAZAŇ, ROKU 1552

- STRELCY

- NOVÍ NEPŘÁTELÉ, NOVÉ VÁLKY

- Chcete vědět víc?

- 8

- Období hrůzy a zmatků

- OPRIČNINA

- SMUTA

- DMITRIÁDY

- BITVA U MOSKVY, ROKU 1611

- NOVÝ ZAČÁTEK

- Chcete vědět víc?

- 9

- DIVOKÁ POLE

- KORUNA A KOZÁCI

- ZÁPOROŽSKÝ SIČ

- AZOV, ROKU 1637

- AZOV, ROKU 1641

- Chcete vědět víc?

- 10

- DOBÝVÁNÍ SIBIŘE

- SETKÁNÍ S „KNÍŽETEM BOGDOJEM“

- BITVA V KORČEJEVSKÉ ZÁTOCE, ROKU 1658

- IMPÉRIUM VEŘEJNÉ I SOUKROMÉ

- Zajímá vás víc?

- TŘETÍ ČÁST

- 11

- ZA CIZÍMI VZORY

- PETROVSKÝ VÁLEČNÝ STROJ

- VELKÉ POSELSTVO

- POBALTSKÁ FLOTA

- BITVA U GRENGAMU, 1720

- Zajímá vás víc?

- 12

- MEDVĚD A LEV

- ARMÁDA NOVÉHO TYPU

- VELKÁ SEVERNÍ VÁLKA

- POLTAVA, ROKU 1709

- ZBRANĚ PROMLUVILY JASNĚ

- Chcete vědět víc?

- 13

- POLOMODERNÍ ARMÁDA

- DALŠÍ RUSKO-TURECKÁ VÁLKA

- NÁSLEDNICKÉ VÁLKY

- KUNERSDORF, ROKU 1759

- PŘEVRATY A KATEŘINY

- Chcete vědět víc?

- 14

- NEPOKOJE A POVSTÁNÍ

- ŠVÉDSKÉ KŘÍDLO

- POLSKO-LITEVSKÉ KŘÍDLO

- OSMANSKÉ KŘÍDLO: CAHUL, ROKU 1770

- NÁŠUP: RUSKO-TURECKÁ VÁLKA V LETECH 1787–1792

- Chcete vědět víc?

- ČÁST ČTVRTÁ

- 15

- OD PAVLA K ALEXANDROVI

- PŘERUŠOVANÁ VÁLKA S FRANCIÍ

- VLASTENECKÁ VÁLKA

- BORODINO, ROKU 1812

- ÚSTUP

- NA PAŘÍŽ!

- Chcete vědět víc?

- 16

- DĚKABRISTÉ

- ČETNÍK EVROPY

- PUSTÉ PERIFERIE

- PORCOVÁNÍ KAVKAZU: DARGO, ROKU 1845

- Chcete vědět víc?

- 17

- ZAOSTALÍ

- VÝCHODNÍ OTÁZKA

- KRYMSKÁ VÁLKA

- BALAKLAVA, ROKU 1854

- JINÁ KRYMSKÁ VÁLKA

- ÚSTUP K REFORMĚ

- Chcete vědět víc?

- 18

- REFORMA NUTNÁ K PŘEŽITÍ

- MILJUTINOVY REFORMY

- REAKČNÍ OBRAT

- CESTA K VÁLCE NA DÁLNÉM VÝCHODĚ

- PÁD PORT ARTURU

- CUŠIMA, ROKU 1905

- VELKÁ GENERÁLNÍ ZKOUŠKA

- Chcete vědět víc?

- 19

- SYSTÉM V KRIZI

- PROPADNUTÍ DO VÁLKY

- TANNENBERG, ROKU 1914

- SELHÁVÁNÍ A TÁPÁNÍ

- BLÍŽÍ SE BOUŘE

- PÁTÁ ČÁST

- 20

- BEZDĚČNÁ REVOLUCE

- NÁSTUP BOLŠEVIKŮ

- RUDÁ REVOLUCE

- RUSKÁ OBČANSKÁ VÁLKA

- OBLÉHÁNÍ CARICYNU V LETECH 1918–1919

- Chcete vědět víc?

- 21

- SOCIALISMUS V JEDNÉ ZEMI

- (A VŠUDE JINDE PODVRATNÁ ČINNOST)

- RUDÁ ARMÁDA

- REVOLUČNÍ VÁLČENÍ

- PÁD DO VÁLKY

- OPERACE BARBAROSSA

- STALINGRAD, 1942–1943

- NA BERLIN!

- SUPERVELMOC

- Chcete vědět víc?

- 22

- BUDOVÁNÍ ŘÍŠE

- NA CESTĚ K PORÁŽCE VE STUDENÉ VÁLCE: MIKROČIP ZA MIKROČIPEM

- POTĚMKINOVA ARMÁDA

- PRVNÍ SVĚTOVÁ (PROXY) VÁLKA

- KÁBUL, ROKU 1979

- NÁSTUP GORBAČOVA, PÁD SSSR

- Chcete vědět víc?

- ŠESTÁ ČÁST

- 23

- ZKRACHOVALÁ ARMÁDA

- DVĚ ČEČENSKÉ VÁLKY

- PUTIN OBRACÍ

- CCHINVALI, ROKU 2008

- Chcete vědět víc?

- 24

- ARMÁDA NOVÉ PODOBY

- KRYM, ROKU 2014

- OD DONBASU PO ALEPPO

- POLITICKÁ VÁLKA PROTI UKRAJINĚ

- KYJEV, 2022

- Chcete vědět víc?

- 25

- VLADIMIR PUTIN, MNICHOVSKÝ PROJEV, ROKU 2007

- ZEMĚ DEFINOVANÁ DOBÝVÁNÍM

- STRACH Z DRUHÝCH, STRACH ZE SEBE

- NEJLEPŠÍ OBRANA JE DOBRÝ ÚTOK

- NE VĚČNÉ VÁLKY – ALE VĚČNÉ OBAVY

- Chcete vědět víc?

SEZNAM MAP

Mapa 1: Rus a její národy, kolem roku 910

Mapa 2: Východní Evropa, období cca 1223–1242

Mapa 3: Mongolská tažení, od léta 1220 do roku 1222

Mapa 4: Zlatá horda

Mapa 5: Smuta, 1598–1618

Mapa 6: Ruská expanze do Asie

Mapa 7: Ruské tažení proti francouzské invazi do Moskvy, roku 1812

Mapa 8: Plavba eskadry do Port Arturu

Mapa 9: Invaze do Sovětského svazu

Mapa 10: Ruské útoky a rozmístění jednotek, roku 2022

ÚVOD

„Válka je něco tak nespravedlivého a zlého, že ti, kdo bojují, se v sobě snaží umlčet hlas svědomí.“

„To je ten paradox Rusů. Chtějí mír. Chtějí ho tak moc, že by pro jeho dosažení spálili celý svět.“

„Jedna moje část chce žít v pohodlí, trávit poklidné večery s rodinou a pracovat v kanceláři, ale když mi za okny začnou burácet zbraně (fronta je 14 km od mého domu), vím, že jsem připravený všeho nechat a rozběhnout se tam, být ve středu dění. Ne, nejsem nemocný. Můj problém je, že jsem rodilý Rus.“

Všechny tři citáty, ač pocházejí od velmi odlišných Rusů, se vztahují k ústřednímu paradoxu Ruska, jeho identity a jeho role ve světě. První představuje zápis ze 6. ledna 1853 z deníku Lva Tolstého, jednoho z největších ruských spisovatelů, jehož rozsáhlé veledílo Vojna a mír (1865) válku sice na jedné straně odsuzuje, zároveň ale vykresluje portrét národa semknutého tváří v tvář Napoleonově invazi (1812). Druhý citát pochází z rozhovoru, který jsem v roce 2013 vedl v Moskvě s ruským důstojníkem čerstvě ve výslužbě, veteránem ze sovětské války v Afghánistánu (1979–1988) a obou ruských válek proti Čečencům (1994–1996 a 1999–2009). Tyto ošklivé konflikty ho stály oko, manželství a podle toho, kolik toho vypil, i větší část jater – přesto ale dokázal skloubit idealistickou představu důležitosti míru a bratrství národů se spoustou příběhů o nelidskosti válčení, při nichž tuhla krev v žilách. Třetí je z 10. září 2017 z internetového zápisníku Maxima Fomina, který už tehdy vystupoval pod pseudonymem Vladlen Tatarskij. Tento etnický Rus narozený na Ukrajině se potom, co vyloupil banku, přidal k Ruskem podporované protivládní milici na ukrajinském Donbasu (2014–2017), aby se pak v Rusku stal slavným proválečným „vojenským bloggerem“. V roce 2023 ho zabila bomba ukrytá v bustě, již mu zřejmě daroval někdo ošálený ukrajinskou tajnou službou.

Pacifista; profesionální voják; válečný nadšenec. Dohromady ztělesňují základní paradox, který jsem při svých zkušenostech s Ruskem (poprvé jsem je navštívil v roce 1980) a jeho bohatou, i když často krvavou historií, vnímal i já. Kázání středověké církve o Boží milosti míru pro vojenskou šlechtu, která měla válku jako svoje povolání. Zdánlivě upřímné úvahy carských úředníků, kteří obhajovali sérii imperiálních výbojů, ať už do Evropy, na severní Kavkaz, nebo do střední Asie, jménem civilizace a milosrdenství. Sovětská propaganda omílající proklamace o oddanosti vizi světa bez válek v kontrastu se zástupy vojáků pochodujících po Rudém náměstí. Tvrzení Vladimira Putina, že jeho brutální invaze na Ukrajinu v roce 2022 ji měla zachránit před (mytickými) nacisty.

Rusové samozřejmě na pokrytectví nemají monopol. Dějiny většiny zemí jsou plné týchž rozporů a u bývalých impérií to platí dvojnásob. Rusko mi ale osobně vždycky připadalo trochu jiné. Není pochyb, že si jsou Rusové hluboce vědomi hrůz a dopadů války. Zajděte si na Piskarjovský památný hřbitov na severovýchodě Petrohradu, kde jsou v masových hrobech uloženy ostatky asi 420 tisíc civilistů a 50 tisíc vojáků, kteří padli během 872 dny trvajícího obléhání Leningradu za druhé světové války, a dopady si sami živě uvědomíte – přitom se jedná jenom asi o polovinu obětí obléhání a jedenáctinu etnických Rusů zabitých během celé války. Je to ale také země, kde jsou vojáci všude, a to bez dvojznačnosti západních přístupů k ozbrojeným složkám, kdy prázdné děkovné fráze vojákům za službu vlasti jdou často ruku v ruce s pocitem, že jde o trochu nebezpečné outsidery nebo o atavistický pozůstatek minulosti. V Rusku děti na školních hřištích lezou po (náležitě zabezpečených) protitankových dělech a teenageři na Den vítězství beze stopy ironie nosí vojenské čapky pilotky. Nejenže se stát dovolává minulých vojenských úspěchů a zdobí budovy nástěnnými malbami ať už maršála Žukova, jednoho z významných velitelů za druhé světové války, nebo Alexandra Něvského, který v roce 1242 zastavil invazi Řádu německých rytířů. I běžní Rusové stále nadšeně chodí na válečné filmy, povzbuzují svoje děti, aby vstupovaly do polovojenské Junarmije, nebo se dobrovolně připojují k pochodu Nesmrtelného pluku s fotografiemi příbuzných, kteří bojovali ve Velké vlastenecké válce, jak jí říkají. Vědomí skutečných dopadů války – že nejde o nějaký sterilní konflikt z počítačové hry – je ale zároveň intenzivní a skoro všudypřítomné. Na každého rozdychtěného „vojenského komentátora“ rozplývajícího se z bezpečí sociálních sítí nad postupem ruských vojsk na Ukrajině připadá desítka lidí, kteří budou s autentickým zápalem mluvit o důležitosti míru. Jak mi řekl jiný veterán z nedávných válek (2016): „Ano, Rusové jsou schopni strašných věcí, aby ochránili svoji matičku vlast. Hodnotě míru ale rozumíme právě proto, že známe dopady války.“

ZEMĚ MEZI

Všechny státy utvářely války a výboje, ale jen o málo zemích to platí tolik jako o Rusku. Území později rozdělené mezi evropskou část Ruska, Ukrajinu, Moldavsko a Bělorusko bývalo pralesem, po němž byly rozesety malé osady patřící do nejrůznějších kmenových svazů. Podle Pověsti dávných let z 12. století, dokumentu jistě diskutabilní historické přesnosti:

[T]ito Slované přišedše usadili se po Dněpru, a nazvali se Polané, a jiní Dřevané, proto že se usadili v lesích; a jiní usadili se mezi Přípětí a Dvinou, i nazvali se Drehovici; jiní se usadili na Dvíně, i nazvali se Poločané, pro říčku, která teče u Dvínu, jménem Polota; od té nazvali se Poločané. Slované pak (jiní, kteří taktéž od Dunaje přišli) usadili se kolem jezera Ilmeň, nazvali se svým jménem...1

Vikingové oblast nazývali Garðaríki, „země věží“, ale přesnější by možná bylo mluvit o „zemi řek“, které protékají lesy a představovaly klíčové stezky pro války i obchod. Volha, Dvina, Dněpr, Don a všechny jejich přítoky nejenže staré slovanské kmeny volně propojily, ale přitahovaly také Vikingy (slovanským kmenům známé jako Varjagové), kteří drancovali vesnice podél nich, aby si odvezli kožešiny, med a otroky, a plavili se až k Miklagardu, „Velkému městu“ Konstantinopoli, hlavnímu městu východořímské říše a vstupní bráně do Serklandu, „Země hedvábí“, jak Vikingové říkali arabským zemím.

Území bylo tedy do velké míry definované tím, mezi čím leželo. Ze všech směrů přicházely hrozby, silnější mocnosti požadující věrnost nebo tribut. Na severu a východě žili Vikingové, kteří sem podnikali výboje v 9. století. Právě tyto vpády daly vzniknout samotnému konceptu území Rusi. Na jihu a východě se nacházely zvlněné stepi, jež celá staletí chrlily zástupy kočovných nájezdníků, které zemi drancovaly, osidlovaly, požadovaly tribut a pak často podléhaly dalším vyzyvatelům z východu. Bulhaři a Chazaři, Pečeněhové a Polovci. Potom mocní Mongolové, kteří se Rusí prohnali ve 13. století a jejichž vpád území na dvě stě let odřízl od Evropy. V době, kdy se sevření uvolnilo, už Rus čelila novým hrozbám ze západu, ať už křižáckým řádům odhodlaným vymýtit kacířství pravoslavné církve, nebo sílící polsko-litevské unii, či posléze Švédům a Dánům a z jihu Turkům. Moskevská Rus se ale rozhodně jen nebránila. Expandovala na jih, východ i západ.

Poloha Ruska byla i jeho tragédií: bez přirozených hranic i mnoha přírodních zdrojů a příležitostí, díky nimž se rozvíjely ekonomiky rivalů (od zemědělské revoluce po nezamrzající přístavy), často stálo proti předním evropským i asijským vojenským mocnostem své doby technologicky v nevýhodě. Rozvoj tohoto státu, od knížat a carů až po komisaře a prezidenty, tak poháněla válka, respektive její hrozba a potřeba být bojeschopný. Car Alexandr III. údajně prohlašoval, že „Rusko má pouze dva spojence: svoji armádu a námořnictvo“, klidně však mohl říct, že má dva pány. Ruský stát tváří v tvář této výzvě musel o to víc šlapat po krku svým lidem, aby z nich vyždímal muže a daně, nutné k zajištění pociťovaných bezpečnostních potřeb. To často vyvolávalo vzpoury. Někdy formou útěku – částečným důvodem setrvalého rozšiřování hranic bylo pronásledování rolníků, kteří doufali, že na nedotčených územích najdou svobodu –, jindy formou násilných povstání. Výsledkem byl bezpečnostní stát ve všech svých vražedných vtěleních, ať už to byli opričnici cara Ivana Hrozného v černých hábitech, kteří při vpádu do Novgorodu v roce 1570 pobili tisíce lidí v odezvě na jejich údajné zběhnutí k polsko-litevské unii, nebo bolševická Čeka, „mimořádná komise“, která během ruské občanské války mezi lety 1917 a 1922 rozpoutala „rudý teror“ proti skutečným i domnělým nepřátelům.

„JEDEN VÝPRASK ZA DRUHÝM“

Neustálé vědomí zranitelnosti, uvězněnosti mezi nebezpečím zásahů zvnějšku a vzpoury zevnitř, formovalo myšlení ruských vládců. Vrcholným ztělesněním tohoto pocitu neustálé zranitelnosti, s níž se jde vypořádat jedině silou a agresí, byl sovětský diktátor Josif Stalin, který památně prohlásil:

Jedním z rysů dějin staré Rusi byl jeden výprask za druhým, které kvůli své zaostalosti musela podstoupit. Napráskali jí mongolští chánové. Napráskali jí turečtí bejové. Napráskali jí švédští feudální páni. Napráskala jí polská a litevská šlechta. Napráskali jí britští a francouzští kapitalisté. Napráskali jí japonští magnáti. Všichni jí napráskali kvůli její zaostalosti, vojenské zaostalosti, kulturní zaostalosti, politické zaostalosti, průmyslové zaostalosti, zemědělské zaostalosti. Zpráskali ji, protože se jim to vyplatilo a mohli to udělat beztrestně.

Následně ještě řekl, že „jsme padesát nebo sto let pozadu za rozvinutými zeměmi. Do deseti let musíme tuto mezeru dohnat. Buď se nám to podaří, nebo nás rozdrtí“. To Stalin prohlásil v roce 1931 a deset let nato, 22. června 1941, Hitler zahájil operaci Barbarossa, největší pozemní ofenzivu v dějinách. Byl to začátek bojů téměř nepředstavitelného rozsahu a brutality. O přežití spolu válčily dva totalitní systémy, ale právě Sovětský svaz zvítězil a vyšel z války jako velmoc – byť vykrvácená a traumatizovaná. Za svoje přežití ale do velké míry vděčil tomu, jak moc byl stalinismus postaven na státní válečnické mašinerii, od ekonomiky až po schopnost mobilizovat a řídit svoje lidi.

Velká vlastenecká válka nadále zůstává ústředním aspektem ruské identity. I současný Putinův režim se snaží zahalit jejím pláštěm a rámuje sám sebe, jako by byl dotlačený k podobnému existenčnímu boji o suverenitu a přežití. Invaze na Ukrajinu pro Putina nebyla imperiálním dobrodružstvím, ale aktem nezbytné sebeobrany, aby se Ukrajina nestala politickou a vojenskou zbraní nesmiřitelně nepřátelského Západu namířenou proti Rusku. Nemusíme a neměli bychom přijímat jeho pokroucenou sebeospravedlňující logiku, ale měli bychom si uvědomit, že se jedná jen o dalšího z ruských vůdců, který věří tomu, co se podle vlastních slov naučil jako dospívající tahající se s gangy po městě, které na sobě ještě neslo jizvy války: „ulice Leningradu mě naučily jednu věc: pokud je boj nevyhnutelný, musíš zaútočit jako první.“ Měl jsem zprvu naivní představu, že zvládnu pokrýt každou válku a bitvu, ve které během uplynulého tisíciletí a půl Rusko a Rusové bojovali, rychle se ale ukázalo, jak pošetilá ambice to byla. Za prvé by to vyžadovalo několikasvazkový cyklus, nikoli jedinou knihu; za druhé by se z díla stal uřícený výčet střetů a konstatování, jak dopadly, bez jakéhokoli kontextu, jako kdybyste chtěli udělat knihu fotbalových výsledků; a za třetí by přes tu strašnou spoustu stromů vůbec nebylo vidět les. Záměrem této knihy je místo toho spojit široký historický záběr politických, vojenských, ekonomických a sociálních dějin napříč staletími a válkami, které je protkávají, s úvodem do některých relativně málo známých konfliktů, jež tento příběh pomáhají ilustrovat, od invaze Ivana Hrozného do Kazaňského chanátu až po koloniální války ve střední Asii v 19. století. V některých případech musím chronologicky trochu skákat, abych se mohl držet tématu, ale doufám, že to mi čtenář odpustí. V době vražedné imperiální války Vladimira Putina na Ukrajině, války, kterou většina Rusů nepodporuje, ale přijímá, je zvlášť důležité chápat způsoby, jak válka a vojenská bezpečnost utvářely a utvářejí nejen minulost Ruska, ale i jeho sebepojetí v přítomnosti a to, jak se reálně diskutuje o jeho budoucnosti.

PRVNÍ ČÁST

Zrod Rusi

1

BUDOVÁNÍ RUSI

Vpád do Konstantinopole, roku 860

860 Vpád Askolda a Dira do Konstantinopole

862? Rurik přijíždí k Ladožskému jezeru

879 Rurik umírá

882 Oleg dobývá Kyjev a dělá z něj hlavní město říše místo Novgorodu

907 Vpád do Konstantinopole, k němuž patrně vůbec nedošlo

911 Smlouva mezi Kyjevem a Konstantinopolí

912 Oleg Moudrý umírá

Do mramorové zídky horního ochozu chrámu Svaté Moudrosti (Hagia Sofia), pravoslavné baziliky proměněné v mešitu, jsou vyryty špičaté severské runy, které praví: „Tyto runy vyryl Halfdan“, tedy v důsledku „Halfdan byl tady“. Je to přetrvávající doklad přítomnosti vikinských žoldáků a obchodníků v tehdejším hlavním městě východořímské říše Konstantinopoli – a nájezdnických a obchodních stezek, které se táhly přes celý kontinent a zároveň utvářely Rus. Co nám vlastně říká jeho název? Moderní „Rusko“ pochází ze staršího pojmu „Rus“, který je pravděpodobně odvozený z finského ruotsi, což pochází z archaického roocci, jež má kořeny ve slově rothr, staroseverském výrazu pro kormidelní veslo. Rusové byli námořníci, vikinští dobrodruzi a dobyvatelé, kteří ve svých dlouhých lodích s vesly dopluli nejen ke břehům dnešního Ruska, ale po divokých, širokých řekách nakonec až k onomu vzácnému klenotu starodávného světa, do Konstantinopole, do Velkého města. Byli to právě Byzantinci, kdo tyto cestovatele se střapatými hřívami nazvali v řečtině „Rossija“, z čehož se vyvinul i současný ruský výraz pro Rusko. Tento obšírný etymologický exkurz ilustruje, jak moc je samotný koncept ruské země a lidu produktem výbojů.

To se samozřejmě netýká výhradně Rusů. Anglické England je odvozeno od „Englaland“, země Anglů, podle germánských kmenů, které se během raného středověku usídlily v Británii. Amerika za svůj název vděčí Amerigovi Vespuccimu, italskému objeviteli, který zmapoval Karibik a jižní Atlantik, i když nebyl tak namyšlený, aby po sobě pojmenovával kontinenty. Že to nebude špatné pojmenování, zřejmě usoudil až kartograf Martin Waldsemüller při hledání názvu pro tento světadíl pro svoji mapu, která vyšla v roce 1507. U Ruska je ale obzvlášť zajímavá otázka, jestli je samotným původem země a národa dobývání, nebo asimilace.

ZEMĚ VHODNÁ K DOBYTÍ

To, jak se z Garðaríki stal národ, je předmětem zakladatelského mýtu, o nějž se celá staletí vedou politické spory. Podle tohoto příběhu kolem roku 862 dánský dobrodruh, jemuž Rusové říkají Rurik, přistál se svojí družinou u břehů Ladožského jezera, daleko na severozápadě. Patrně nepřišel jako vetřelec, nýbrž vyslyšel prosbu. Území, která se později stala severoevropskou částí Ruska, byla v té době rozdělena mezi řadu různých kmenů, některých slovanských, jiných ugrofinských: Kriviče a Vjatiče, Čudy a Merji, Radimiče, Vepsy i mnohé další. Byly co do počtů relativně malé a rozptýlené, ale i tak mezi sebou bojovaly o klíčové přechody přes řeky, zásoby kožešin a další strategické zdroje. Podle Pověsti dávných let je ničivé konflikty nakonec unavily. Protože si nedokázaly zvolit vůdce ze svého středu, obrátily se na Varjagy, jak říkaly skandinávským Vikingům. Proti Varjagům, kteří na ně útočili, aby získali kožešiny a otroky, sice bojovaly, ale zároveň je respektovaly coby udatné válečníky a důmyslné vojevůdce, věrné svému slovu a, což bylo možná vůbec nejdůležitější, cizince, u nichž tolik nehrozilo, že budou zvýhodňovat jeden kmen oproti jiným.

A tak vyslaly zprávu: „Naše země je velká a bohatá, ale postrádá řád. Pojďte nám vládnout.“ Když tato slova doputovala k Rurikovi, rozhodl se nabídku přijmout. Nejprve se svými muži vystavěl Aldeigjuborg, pevnost na pobřeží Ladožského jezera, a potom vnitrozemské obchodní stanoviště u jezera Ilmeň, které se rozrostlo ve tvrz, z níž se stalo město, jež pojmenoval Holmgarth a jemuž se později začalo říkat „Nové město“, tedy Novgorod. Dřevem opevněný Novgorod, nejsevernější z velkých měst, která definovala ranou Rus, byl také nejkosmopolitnější z nich. Město náleželo spíš kupcům než válečníkům, disponovalo rozvíjející se tradicí místní samosprávy (bylo známé i jako republika), a dokonce i omezeného a neumělého druhu demokracie, připomínající skandinávský thing, sněm svobodných mužů.

PŘÍCHOD VARJAGŮ

Oddělíme-li fakta od smyšlenek, vikinský dobrodruh, který na začátku 60. let 9. století společně se svými bratry (vystupujícími v Pověsti dávných let pod velmi neseverskými jmény Sineus a Truvor) a dostatkem válečníků vydal na severozápad dnešního Ruska, aby si zde vybudoval království, skutečně existoval, ať už se jmenoval Rurik, nebo ne. První novgorodská kronika, která je zřejmě ještě starší než Pověst dávných let, nicméně zdůrazňuje, že ještě o rok nebo dva dříve byli Varjagové dosud nevítanými nájezdníky. Místní kmeny „povstaly proti Varjagům a zapudily je za moře; a začaly si vládnout a zakládat města“.4 Cesta k dobrovolnému poddání se včerejším plenitelům tedy byla patrně podivuhodně rychlá.

Možným vysvětlením je, že se Vikingové stávali čím dál výraznější silou po celé severní Evropě. Anglie zřejmě začala platit danegeld, tribut, který měl odvrátit nájezdy na její pobřeží, už v polovině 60. let 9. století. Přibližně v téže době vpadli Dánové a po nich Švédové na území Kuronců u Baltu. Není tak překvapivé, že kmeny budoucího severovýchodního Ruska také čelily čím dál zuřivějším a organizovanějším nájezdům. Vikingové nejdřív drancovali. Potom si vynucovali tribut pod hrozbou dalších nájezdů, jako takoví mafiáni na lodích. Postupem času se proces stal strukturovanější a pravidelnější a rozvíjel se buď do podoby nájezdů na konkurenční kmeny za úplatu, protože Varjagové nikdy nepohrdali žoldnéřskou prací (a v 10. století se také proslavili coby elitní varjažská garda byzantských císařů), nebo dokonce společných operací. Americký ekonom a politolog Mancur Olson (ironickou shodou okolností norského původu) popisoval v knize Power and Prosperity („Moc a prosperita“), že vlády často vznikají ve chvíli, kdy „potulní lupiči“ bez podílu na místní ekonomice převezmou moc. Stanou se z nich „usedlí lupiči“. Pořád vysávají a vykořisťují, ale už mají zároveň zájem chránit svoji kořist, svoje poddané, a dbát na to, aby byla v rámci možností spokojená.

K tomu zřejmě došlo i zde. Existují ovšem přesvědčivé argumenty, že celek, o němž můžeme uvažovat jako o nejstarším předchůdci Ruska, se ve skutečnosti zrodil o kousek dál na východ, v místě zvaném Gorodišče, v ubránitelné oblasti, kde se řeka Volchov vlévá do jezera Ilmeň. Archeologické průzkumy naznačují, že tam stálo opevněné sídlo, které prosperovalo díky obchodu a tributům – mohlo se jednat o tvrz regionálního panovníka, jemuž Byzantinci říkali chaganus, což je do řečtiny převedený titul „kagan“ používaný chazarskou říší na východě. Byzantinci o této postavě věděli, protože k nim v roce 838 vyslala poselstvo a o rok později někteří z těchto Rusů doprovázeli byzantskou delegaci ke dvoru Ludvíka Pobožného, krále Franků a spolupanovníka svaté říše římské. Ludvík usoudil, že jsou to Švédové, ale z popisu jejich cesty je zřejmé, že přišli z oblasti dnešního Ruska. Ať už byl tento chaganus kdokoli – a nemáme ani záznam o jeho jméně –, jeho hlavní dědictví představuje zřejmě to, že položil základy nájezdnické vlády, i když o jakkoli organizované říši nemůže být dosud řeč a v 60. letech 9. století už byla jakákoli jeho autorita pryč. Existence Gorodišče mohla být příčinou Rurikova rozhodnutí založit Holmgarth.

Jelikož mohl Rurik stavět na těchto základech, založil na severu vlastní knížectví. Dál na jihu se jako patrně stejně důležití ukázali dva další vikinští dobrodruzi, kteří chtěli nájezdnictví proměnit ve vládu: Askold a Dir. Někdy v 50. letech 9. století pronikli na jih a dobyli Kyjev, který byl už přinejmenším od 5. století obchodním střediskem. Ležel na jedné z klíčových obchodních stezek mezi Skandinávií a Konstantinopolí, a tedy mezi severní Evropou a Středním východem. Byl hlavním městem Polanů (lidu plání nebo mýtin) a platil tribut chazarské říši, ale Askold, Dir a jejich muži do města vtrhli a zmocnili se ho.

Právě Kyjev – a ne Novgorod – se stal základním pilířem rodící se Rusi (minimálně do roku 1240, kdy ho vyplenili Mongolové). Jaký má tedy smysl věnovat tolik pozornosti Rurikovi a legendě o jeho pozvání? Ta představuje mnohem pozdější výmysl, který měl dodat zvláštní status jeho rodu, Rurikovcům, kteří se na Rusi na následujících sedm staletí stali dominantní dynastií, a také zklidnit napjaté sociální vazby mezi dobyvateli a dobytými. Stejně jako se po Normanském záboru v roce 1066 Normané a Sasové smísili v jeden anglický národ, propojili se postupem času i varjažští dobrodruzi a početnější příslušníci místních kmenů. Pojetí podrobení jakožto pozvání pomohlo utišit bouři a během následujících století bylo podle aktuálních politických potřeb připomínáno, nebo zpochybňováno. Nicméně je jasné, že první roky rané Rusi měly do harmonického budování státu daleko, formovala je válka, zrada a drancování.

VPÁD DO KONSTANTINOPOLE, ROKU 860

Jen těžko lze dostatečně zdůraznit, jak moc byla pro region významná Konstantinopol. Byla bohatá a fungovala jako středisko obchodu napříč Evropou, Středním východem i západní Asií. Byla mocná, dosud neoslabená dlouhými válkami se svými arabskými sousedy. Pyšnila se také nesmírnou kulturní autoritou: ne nadarmo jí Rusové později říkali Cařihrad, „Císařské město“, a snažili se budovat Kyjev po jejím vzoru. Pro rabující dobrodruhy byla zkrátka a dobře cílem náročným, stejně jako neodolatelným. Pomýšleli Askold a Dir na vpád do Konstantinopole, už když dobývali Kyjev? To nemáme, jak zjistit. Útok, k němuž došlo v roce 860, byl ale zřejmě vyvrcholením dlouhého boje o obchodní stezky. Ve 30. letech 9. století pomohli byzantští stavitelé Chazarům na levém břehu dolního toku Donu vybudovat pevnost z vápence a cihel, která dostala jméno Šarkel (v chazarštině „Bílý dům“). Od dokončení Cimljanské přehradní nádrže v roce 1952 je Šarkel pod vodou, ale vykopávky ve 30. letech 20. století dokázaly, že šlo jak o vzkvétající obchodní stanici na takzvané „Chazarské cestě“ mezi Baltským a Kaspickým mořem, tak o mocnou pevnost. Společně se svým dvojčetem na pravém břehu ovládaly klíčový bod, kde byly řeky Don a Volha tak blízko u sebe, že bylo možné lodě přepravit z jedné na druhou po souši.

Pokud ale danily nebo blokovaly ruský obchod na Chazarské cestě, jak někteří tvrdí, nebylo by logičtější zaútočit na Chazary, kteří si pevnost nechali vybudovat a kterým patřila, místo na Byzantince, kteří ji jenom postavili? Těžko dojít k jinému závěru, než že Konstantinopol prostě představovala lukrativní cíl, jehož vyplenění by navíc vydalo přinejmenším na jednu dvě ságy. Když se Askold a Dir zmocnili Kyjeva, dostala se jim s ním do rukou také klíčová říční přístupová cesta do Cařihradu, což zřejmě představovalo neodolatelné lákadlo. V roce 860 dali dohromady asi dvě stě lodí. Obvykle byly zhotovené tak, že se vydlabal celý kmen stromu, aby byla loď dostatečně lehká, a dva muži ji tak zvládli přenést mezi oběma řekami, dostatečně mělká, aby zvládla písčiny a peřeje říčních cest, ale zároveň aby mohla být vybavena plachtami, příčníkem a prkny připevněnými k bokům k vyvýšení paluby pro vyplutí na otevřené moře. Výpravy se účastnila různorodá směska bojovníků: Varjagové, družiny slovanských kmenových náčelníků a odvedenci z vesnic. Sjednocoval je sen o hojné kořisti a podařilo se jim Konstantinopol zastihnout nepřipravenou „jako úder blesku z nebe“, jak to formuloval byzantský patriarcha Fótios. To, že by tito „barbaři ze severu“ mohli představovat hrozbu, nikoho ani nenapadlo. Skutečná hrozba pro „Město“ (jak mu říkali jeho obyvatelé, jako kdyby žádné jiné nebylo toho označení hodno) mohla přece přijít jedině z východu či z jihu. Císař Michael III. pobýval se svým vojskem na tažení v Malé Asii. Jeho námořnictvo – které by jinak mohlo lupiče zastihnout, když za soumraku proplouvali Bosporem, a udeřit na ně obávaným řeckým ohněm – bylo nasazeno v Egejském a Středozemním moři. Drobná vojenská posádka v Konstantinopoli zůstala, ale město se v podstatě muselo spolehnout na svoje pevné hradby. Lupiči proto nejprve vydrancovali a vypálili příměstská sídla před nimi.

Jako první vyplenili čtvrť Sykai na východě, dnes známou jako Galata. Den nato nasedli do lodí a vydali se po Marmarském moři kolem města na jih, kde narazili na souostroví známé jako Demonisoi, „Ostrovy démonů“ (dnes pojmenované přívětivěji Princovy ostrovy). Sem se vyhošťovali hodnostáři, kteří upadli v nemilost, včetně bývalého patriarchy Ignatia, rodným jménem Nikéty, syna císaře Michaela I. Ten byl po otcově sesazení z trůnu vykastrován a přinucen k duchovenské službě, aby ztratil nárok na trůn: byzantská politika rozhodně nebyla pro slabé povahy. Bývalá císařovna Theodora ho v roce 847 jmenovala konstantinopolským patriarchou, ale ukázalo se, že je v politickém životě sice agresivní, ale také náchylný vždy se přidat k nesprávné straně. Když byla Theodora vyšachována, musel složit úřad a odejít do vyhnanství na Demonisoi, kde už předtím stačil založit tři kláštery. Nyní musel sledovat, jak je nájezdníci plení a mnoho jeho přívrženců rozsekávají na kusy.

V obléhání ale Rusové zdatní nebyli a nanejvýš tisícovka lupičů nestačila, aby ztekli hradby, natož aby dobyli město, jež bylo v té době domovem více než čtvrt milionu duší. Vyčerpané jednotky za hradbami se ovšem zároveň neměly jak útočníkům důstojně postavit. Nastala nepříjemná patová situace. Během ní se Rusové pokoušeli obránce vylákat ven vzpurnými gesty, jako když všichni naráz vytasili meče. Byzantinci je na oplátku ostřelovali z cimbuří. Rusové se nakonec stáhli a s loděmi naloženými kořistí z předměstí odpluli. Slávy dobytí Konstantinopole se jim nedostalo, ale mohli se utěšovat lupem a vědomím, jak dokázali Cařihrad vyděsit. Byzantinci si později vymýšleli zbožné mýty, v nichž tvrdili, že lupiče zahnala na útěk Theotokos, tedy Panna Maria, ale na praktické úrovni začali brát barbary ze severu vážně.

OLEG MOUDRÝ

Askold a Dir triumfovali, ale nájezdníci a uchvatitelé nemůžou usnout na vavřínech. Rurik v Novgorodu konsolidoval moc. Doprovázeli ho dva jeho bratři, kteří vládli coby jemu podřízená knížata. Po jejich smrti byl podle kronik čím dál autoritářštější a vládu nad sídly, která měl v rukou – Polockem, Rostovem, Starou Ladogou, Muromem, Běloozerem –, začal svěřovat svým kumpánům. Nic z toho nebylo snadné: jeho ruských stoupenců bylo pořád relativně málo a nehledě na pěkné mýty o tom, jak byl do země pozván, svoji vládu často museli prosazovat ohněm a mečem. Podle Pověsti dávných let se například v roce 864 v Novgorodu místní pod vedením jistého Vadima Udatného vzbouřili, protože byli rozzlobení, že se k nim Rusové chovají prakticky jako k otrokům. Zkušení vikinští válečníci vzpouru násilně potlačili, zabili Vadima a pobili i mnoho dalších vzbouřenců.

Rurikovi se nicméně podařilo nejen udržet si moc, ale též vybudovat základní politickou strukturu, postavenou na osobních slibech věrnosti a podepřenou vědomím Vikingů, že jsou malou vládnoucí elitou obklopenou početnějšími a často nepoddajnými kmeny, a že rozpory by tak snadno mohly znamenat katastrofu. Po jeho smrti kolem roku 879 nemohl nastoupit na trůn jeho roční syn Igor (což je zřejmě až později rusifikovaná podoba jména Ingvarr), a tak se vlády ujal coby regent Oleg, Rurikova pravá ruka. Pokud vám to připadá trochu jako převrat, máte zřejmě pravdu. Oleg ostatně svoji nemilosrdnou agresivitu naplno projevil hned vzápětí, když obrátil pozornost ke Kyjevu.

V roce 882 Oleg shromáždil vojsko složené z Varjagů a kmenových válečných skupin. Vydali se na jih, kde dobyli nejprve Smolensk a potom Ljubeč. Tato dvě města leží v podstatě přímo na cestě mezi Novgorodem a Kyjevem, ale zdá se, že Askold a Dir útok nečekali o nic víc než Byzantinci v roce 860. Oleg vedení obou měst předal svým mužům a po mohutné řece Dněpru pokračoval dál na jih. Když se přiblížili ke Kyjevu, nechal většinu vojska za sebou, mimo dohled, a přirazil ke břehu s klamně malou družinou. Tvrdil, že je novgorodský kupec s nákladem šperků a dalšího zboží, které plánuje prodat v Konstantinopoli, a vyslal posla k Askoldovi a Dirovi, aby jim vzkázal, že je nemocný, ale potřebuje s nimi něco důležitého probrat a zve je do svého skrovného tábořiště. Obchod po Dněpru ve směru ke Konstantinopoli byl v té době běžný stejně jako kšeftíky bokem a kupčení s informacemi, a tak oba kyjevští spoluvládci Olegovi zřejmě uvěřili a šli se s ním setkat s pouze symbolickým ozbrojeným doprovodem.

To byla fatální chyba. Pověst dávných let vypráví, že když vstoupili na Olegovu loď, prý jim sdělil: „Vy nejste knížata, ani rodu knížecího, ale já jsem rodu knížecího a tento jest syn Rurikův,“ a následně je nechal zabít. I když se může zdát, že nebylo nutné, aby se před zavražděním svých soků ještě posmíval jejich původu, měl k tomu ve skutečnosti dobrý důvod. Zajištění větší legitimity bylo klíčové pro vytvoření stabilnější struktury vládnutí na stále poměrně čerstvě dobytých územích, kde byli Varjagové malou menšinou, jakkoli vojensky efektivní. Askold a Dir patrně nikdy nepředstírali, že jsou někým víc než dobrodruhy, a dá se říct, že zemřeli tak, jak žili. Prohlášením si zároveň chtěl získat jejich muže, kteří byli dosud v Kyjevě, a zdá se, že prostřednictvím vyjednávání, silové převahy a pár dalších pečlivě promyšlených vražd se Oleg vlády nad Kyjevem bez větších obtíží zmocnil. Těla Askolda a Dira nechal zakopat za městskými hradbami, aby tak symbolicky vypudil a pohřbil i jejich vliv.

Z města ležícího na Dněpru a tím i na cestě do Konstantinopole udělal alespoň podle příběhu, o který se později ze zjevných důvodů začaly vést spory, svoje nové hlavní město a prohlásil o něm: „Nechť je matkou ruských měst.“ Kyjev byl náročná a chamtivá matka. Olegovi, který si vysloužil přezdívku „Moudrý“, se možná mělo říkat spíš „Rázný“. Novgorod začal Kyjevu platit tribut a Oleg nadále po celou dobu svého panování rozšiřoval území, jimž vládl. Spíše než o budování království se jednalo o tradiční vikinský mafiánský model, v jehož rámci nutil další kmeny k placení tributu. První byli Drevljané, lesní lid, bezprostředně na západ od Kyjeva, které si podmanil v roce 883. Pak se zaměřil na kmeny, jež dosud musely platit chazarské říši: Tiverce na jihu po řece Dněstru a Severce a Radimiče na severovýchodě. Například u Radimičů si nebral servítky a zeptal se jich: „Komu dáváte tribut?“ Když odpověděli, že Chazarům, vyzval je: „Nedávejte nic Chazarům, ale dávejte mně.“5 Jinými slovy nechtěl pouze tribut, ale monopolní tribut, prvotní základ vlády a jednoznačný signál Chazarům.

KMOTR RUSI

V roce 890 už Oleg svoje kmenové výboje v zásadě dokončil a mohl se honosit jistou autoritou na rozsáhlém pásu území od Černého moře až k Baltu, propojeném říčními trasami vedoucími hlubokým lesem a s mocenskými centry v Novgorodu a Kyjevu. Oleg se čas od času zapojoval i do lokální politiky, ale dokud mu města a kmeny platily tribut v plné výši a včas a poskytovaly mu vojáky, když je potřeboval (ještě ke všemu s příslibem podílu na kořisti), mohly si vládnout v podstatě samy. Nebylo to žádné království, ale ta nejvolnější možná konfederace. I tak můžeme za kmotra Rusi považovat právě Olega Moudrého spíše než mnohem oslavovanějšího Rurika.

Jakkoli si Oleg neváhal nárokovat právo na vládu, nepocházel z knížecího rodu. Jeho legitimita závisela na jeho důvtipu a úspěchu, schopnosti odměňovat ty, kdo stáli při něm, a trestat ty, kdo při něm nestáli. Nejlépe by jeho status upevnila dohoda s Konstantinopolí. Podle ruských kronik Oleg v roce 907 také vpadl do Konstantinopole. Pověst dávných let uvádí, že nechal Igora v Kyjevě a dal dohromady několik tisíc mužů, kteří městské brány našli opět zavřené a přístavy zahrazené řetězy. Popis pokračuje velmi vynalézavým a bohužel také velmi málo uvěřitelným zvratem. Oleg nechal na lodě připevnit kola, takže mohly objíždět město a opět drancovat předměstí před hradbami. Podle pověsti se vyděšení Řekové, známí už tehdy jako Byzantinci, dožadovali míru, ale proradně útočníkům předložili otrávené jídlo a pití. Oleg jejich léčku prohlédl a donutil je přijmout tyto podmínky: zaplatit značný obnos ve stříbře hned na místě, následovaný každoročním tributem a přednostními právy pro ruské kupce. Pak Oleg pověsil na městské brány Konstantinopole svůj štít na znamení vítězství a vítězoslavně se vrátil do Kyjeva s plachtami protkanými zlatem, které mu Řekové museli ušít.

Jde o velkolepý a strhující příběh, který by Olegovi bezpochyby zajistil místo v dějinách – kdyby byl pravdivý. V byzantských kronikách ovšem o takových událostech nejsou téměř žádné záznamy a dohoda zajišťující jejich kupcům zvláštní výsady a obecně upravující vztahy mezi Konstantinopolí a Kyjevem se zřejmě datuje do roku 911. K žádnému nájezdu pravděpodobně nedošlo: detaily buď až příliš připomínají vpád z roku 860, nebo zní moc nereálně (jako lodě na kolech). Nicméně víme, že Kyjevská Rus roky vysílala menší loupeživé výpravy na byzantské držby a území. Během jednoho takového střetu podstatnou část ruských přepadových lodí spálil řecký oheň, hrozivé rané plamenomety Byzantinců.

Dohoda z roku 911 zřejmě spíše odrážela skutečnost, že Rus představovala pro byzantské zájmy čím dál větší hrozbu, aniž by přitom byla tak nebezpečná, že by to vyžadovalo plnohodnotné válečné tažení ještě v době, kdy se Konstantinopol stále potýkala s Araby. Rusové byli otravnou komplikací, již si bylo třeba koupit, nikoli dobyvatelem, kterého by bylo nutné usmiřovat. I tak ale dohoda pro dobrodruhy, kteří do Gardaríki přišli ani ne před stoletím, znamenala slušný úspěch. Oleg krátce nato, zřejmě v roce 912, zemřel a z prince Igora, jemuž bylo teď už přes třicet, se konečně stal kníže kyjevský. Zde začíná dynastie Rurikovců, která si nadvládu nad Rusí udržela až do konce 16. století – ironií osudu byl ale jejím skutečným zakladatelem Oleg, který do ní nepatřil. Postupem let se Varjagové a Slované začali ženit a vdávat mezi sebou a jejich jazyky a kultury se slily, byť se značnými regionálními rozdíly. Země i tak zůstala rozdělená, formou stále Gardaríki, jakkoli názvem už ne. Kníže kyjevský byl možná první mezi rovnými, ale jeho vůle platila jen tam, kde si to dokázal vynutit nebo vyjednat. Objevovaly se ale nové výzvy, především kočovní Pečeněhové. Největší hrozbu však patrně představovala nejednotnost samotné Rusi, kde, jak se píše v Pověsti dávných let, zoufale často „ďábel vzbuzoval nenávist mezi bratry“.

Chcete vědět víc?

The Emergence of Rus 750–1200 („Zrod Rusi, 750–1200“, Longman, 1996) Simona Franklina a Jonathana Sheparda je kniha podrobná, akademická a neproniknutelná jako ruský les. To platí i o The Early Slavs: Eastern Europe from the Initial Settlement to the Kievan Rus („První Slované: Východní Evropa od původního osídlení po Kyjevskou Rus“, Routledge, 1996) Pavla Doluchanova. Vikings of the Steppe: Scandinavians, Rus’ and the Turkic World („Stepní vikingové: Skandinávci, Rus a turkický svět“, Routledge, 2024) Cseteho Katony první Rusy skvěle zasazuje do širšího kontextu. Ruský film Viking z roku 2016 není úplně historický zdroj, ale rozhodně představuje docela zábavné a do určité míry i přesné zobrazení doby.

2

VÁLČÍCÍ KNÍŽATA

Teror na Drevljanech, roku 946

943 Igorův vpád do Konstantinopole

946 Olžin teror na Drevljanech

972 Svjatoslav umírá

978 Vladimír Veliký se stává velkoknížetem kyjevským

988 Christianizace Kyjeva

1015 Vladimírova smrt vyvolává dynastické spory

1054 Jaroslavova smrt vyvolává dynastické spory

1097 Ljubečský sněm

Neprovokujte ruskou kněžnu ani neberte na lehkou váhu pocity svojí družiny, a dokonce ani svých vazalů. Příběh Olgy, která se Drevljanům pomstila za smrt manžela Igora, v mnoha ohledech shrnuje některá z obecnějších napětí v rodícím se ruském společenství. Olga Drevljany zdecimovala díky své nemilosrdné vychytralosti a vojenské převaze, ale celý spor zavinil Igor neopatrnou snahou vynutit z Drevljanů větší tribut, než bylo domluveno. Spor, tribut a boje mezi varjažskými městy a slovanskými kmeny byly určující aspekty éry knížat. Pro období od 10. do 12. století jsou typické opakující se boje mezi rodícími se ruskými knížectvími, boje se sousedními národy od kočovných Pečeněhů až po finské Čudy i s poddanými kmeny. V rámci tohoto procesu se ustavil jiný druh feudalismu postavený na proměnlivých aliancích dynastických rodů, které kolem sebe shromažďovaly osobní družiny. I když byl Kyjev čím dál jednoznačněji dominujícím městem, nikdy nefungoval jako hlavní město v pravém slova smyslu. Rozptýlené vesničky, městečka a pár velkých měst byly izolované a propojené zároveň. Izolované vzdálenostmi a hustými lesy na severu, ale propojené toky obchodu, moci a migrace. Výsledkem byla společná kultura, která s výraznými lokálními rozdíly spojovala širokou škálu kulturních vlivů: původní slovanský, varjažský vikinský, stepní kočovnický a postupem času i další. Dodnes je to patrné v synkretické povaze ruštiny, která se nikdy nesetkala s cizím jazykem, z něhož by si nechtěla půjčovat, a také v pohanské víře, jež spojovala severské a slovanské pohanské tradice.

TEROR NA DREVLJANECH, ROKU 946

Ranou politiku utvářela pouta vzájemné loajality a povinností, ale také nestabilní dohody a rovnováhy sil mezi dominantními silami a těmi, kdo jim platili tribut. První ruská knížata si musela udržovat nadvládu nad poddanými kmeny, na jejichž tributu byla závislá – tyto kmeny však svoje vládce mnohdy početně převyšovaly. To mohlo být snadno dost nebezpečné uspořádání, jak zjistil notoricky hrabivý kyjevský kníže Igor v roce 945. Jeho družina byla nespokojená, protože tribut od Drevljanů předal jednomu ze svých přisluhovačů, Sveneldovi, a nikoli jí. „Sveneldovi služebníci jsou ozdobeni zbraněmi a honosnými rouchy, ale my jsme nazí,“ stěžovali si. „Pojď s námi pro tribut, kníže, a společně si vydobudeme zisk.“6 Když se ovšem od vzdorovitého kmene neopatrně pokusil vynutit druhý tribut, moc dobře nepochodil. Drevljané to chápali jako porušení svojí smlouvy s Kyjevem. Přepadli ho a bezbolestnou smrt mu rozhodně nedopřáli; podle byzantského kronikáře Lva Diákona „sklonili k nohám knížete dvě břízy, přivázali mu je k nim; pak nechali stromy narovnat, a tak mu tělo rozervali“.7

Byly to krvavé časy. Olga jako první z ruských panovníků přijala křest, ale to až později. Tehdy nenastavila druhou tvář, nýbrž se pustila do systematické pomsty. Podle textu k ní Drevljané, snad aby předešli střetu, vyslali poselstvo se zprávou: „Zabili jsme tvého manžela, protože byl jako vlk, loupil a plenil. Naše knížata jsou ale dobrá a zúrodnila zemi Drevljanů. Přijď (a vezmi si) našeho knížete, Mala.“ Než ale vůbec stačili vystoupit z lodi, v níž do Kyjeva připluli, nechala je zajmout, vhodit do jámy a pohřbít zaživa. Sarkasticky se jich přitom ptala: „Je to pro vás dost vysoká pocta?“ Pak Olga patrně předstírala, že delegace vůbec nedorazila, a požádala Drevljany, aby vyslali novou, složenou z „nejlepších mužů“. Když se pak noví poslové koupali v lázních, aby posléze předstoupili před dvůr, nechala zatarasit dveře a budovu spálit.

Dalo by se předpokládat, že to Drevljanům už začne připadat podezřelé. Příběh nicméně pokračuje tak, že Olga s malou jednotkou složenou z příslušníků kyjevské družiny odcestovala do země Drevljanů, aby u hrobu svého manžela podle zvyklostí uspořádala smuteční slavnost. Při té příležitosti drevljanské stařešiny opili a nechali je pozabíjet. Pravděpodobnější je, že se jednalo o nájezd, který mohl být náhodou spojený i s návštěvou Igorova hrobu. Následovala totiž plnokrevná trestná výprava, při níž bylo vypáleno drevljanské hlavní město Iskorosten (dnešní Korosten na severu Ukrajiny) a mnoho jeho obyvatel bylo povražděno. Drevljané přišli o status autonomního kmene a nově přímo podléhali nadvládě Kyjeva.

Z určitého pohledu šlo o drobnou, byť krvavou, potyčku. Slouží nám však jako zásadní připomínka toho, že knížata musela neustále uspokojovat požadavky svých přisluhovačů, i ilustrace ze své podstaty vykořisťovatelské a často svévolné povahy vybírání daní. Kyjevský kníže mohl očekávat tribut od ostatních knížat a kmenů, ale často musel demonstrovat svoji schopnost si tato očekávání a dohody vynutit. Knížata, kterým se nepodařilo zajistit spokojenost svojí družiny, mohla očekávat dezerce a přeběhlictví, a ta, jež příliš tlačila na své poddané, čelila vzpouře. K vybalancování těchto rozporů bylo potřeba nejen charisma, takt a reputace účinného uplatňovatele násilí, ale také buď úspěšná vojenská tažení a z nich pramenící kořist, nebo efektivnější správa. Olga, která vládla ještě tři roky, až do zletilosti svého syna Svjatoslava, se z Igorovy hamižnosti zjevně poučila a pro systém tributů, známý jako poljudije, zavedla jasná pravidla, aby nemohl být v takové míře předmětem knížecích rozmarů. Mnoha jejím bezprostředním nástupcům taková prozíravost chyběla.

KNÍŽECÍ ZÁSTUPY

Napětí mezi novými panovníky a jejich ozbrojeným silami se propisovalo i do toho, jak se ve staré Rusi válčilo. Knížata a další vládcové měli svoje družiny, osobní doprovod složený z válečníků, kteří nebyli jen vojáci, ale také osobní strážci a kumpáni. Náplní jejich práce byl především boj, i když se mohli věnovat také zemědělství, správě pozemků, nebo dokonce postranním obchodním aktivitám. Vyzbrojeni byli z velké části ve vikinském stylu: meči, kopími a sekerami, nosili kroužkové zbroje a těžké kulaté štíty, z nichž se v bitvě dala udělat štítová hradba. Družiny tvořili postupem času v čím dál větší míře Rusové – i když se zároveň udržela tradice vojenského zapojení cizinců, která přetrvává dodnes – a také držitelé půdy, ať už z řad vyšší nebo nižší šlechty. Členem družiny tehdy ovšem ještě mohl být vedle Rusů stejně dobře kdokoli jiný, kdo byl ochoten jít do spolku s knížetem, od Finů přes Turky a Řeky až po Maďary.

To koneckonců odráželo dobrodružské, snad až loupežnické kořeny ruské společnosti a k evropskému modelu feudalismu to mělo poměrně daleko. Základem byl předně koncept smlouvy: válečník se coby svobodně jednající člověk zavazoval knížeti svými službami a stejně tak snadno mohl od těchto služeb odstoupit, i když tím pravděpodobně obětoval případná území, která od knížete dostal. Dále šlo o osobní vztah: role knížete jakožto vůdce ozbrojené skupiny byla oddělená od jeho role vládce konkrétního města, a když se například přesouval z jednoho panství do jiného, patrně si bral většinu družiny s sebou. Teprve někdy v polovině 11. století, když se politický systém více stabilizoval, se o družině začalo uvažovat jako o spojené s městem a příslušející většinou k jeho již existující šlechtě. Kníže zároveň nikdy nemohl se svými muži počítat automaticky: dezertovat v bitvě nebo porušit úmluvu se považovalo za tak nečestné, že by to mohlo vést ke střetu, ale pokud měli družiníci pocit, že se jim nedostává cti a bohatství, které si podle svého mínění zasloužili, bylo zcela legitimní, aby ze služeb knížete transparentně odešli.

Podle arabského cestovatele a kronikáře Ibn Fadlána měl na začátku 10. století kníže kyjevský ve svém hradu, svém kremlu, „čtyři sta ze svých bojovníků“. Archeologický výzkum typické knížecí pevnosti ale ukázal, že v ní bylo místo pro 250–300 ozbrojenců.8 Obvykle žili z udělené půdy a vesnic, ale také z podílu na kořisti z loupežných výprav na sousedy. Mladšaja družina („mladší družina“) byla oproti tomu různorodější směsicí potomků aristokracie a příslušníků neurozených vrstev, z nichž mnozí pracovali na různých pozicích na knížecím panství, ale v případě potřeby se uměli chopit zbraní.

Obě složky v čím dál větší míře vyrážely do boje na koních a s tím začaly také přebírat zbraně a taktiky nomádů z východu. Války probíhaly především formou nájezdů, a nikoli obléhání nebo polních střetů. Pohyblivost byla důležitější než počty, zvlášť u operací v kopcovité stepi nebo proti jezdectvu, jaké měli Chazaři či Maďaři, v té době teprve čerstvě usídlení na území dnešního Maďarska. Knížata proto začala brzy využívat pomocné jezdectvo, složené především ze žoldnéřů a vyhnanců ze stepních národů. Noví vyzyvatelé jako by se pravidelně střídali – příchozí nomádské národy vytlačovaly svoje předchůdce na západ, nebo je asimilovaly. Tento proces zajišťoval pravidelný přísun jízdních bojovníků hledajících nová území a nové pány. Turkičtí vazalové, kteří se usídlili v povodí řeky Ros na území dnešní Ukrajiny, byli známí jako Čornyje klobuki, tedy „černé kápě“. Jejich rychlé jezdectvo, a především jízdní lučištníci, se stalo nedílnou součástí knížecích vojsk až do vpádu Mongolů ve 13. století a duchovním předchůdcem pozdějších kozáků.

Jádro knížecích vojsk nicméně tvořili (s výjimkou těch nejrychlejších nájezdů) odvedenci z městeček a vesnic, neurození muži vyzbrojeni kopími, luky nebo sekerami. Věče byla svého druhu městská rada, shromáždění, kde všichni svobodní občané (muži) mohli vyjádřit svůj postoj. V praxi zde samozřejmě z velké části dominovali bohatí a mocní, především kupci. Kníže, kterému záleželo na tom, aby mohl počítat s domobranou, nutně musel věče podporovat. V Novgorodu, zaměřeném mnohem více na obchod, navíc úzce propojený s Pobaltím, bylo věče nakonec mocnější i než kníže. Volilo posadnika, tedy primátora, a ke knížeti se chovalo spíš jako k najatému vojenskému veliteli než jako k zeměpánovi. Proto se o Novgorodu často hovoří jako o republice, i když si knížete udržel.

Byla to tedy doba, kdy válečné potřeby početných vzájemných konfliktů mezi knížaty i bojů s nepřáteli zvnějšku začaly utvářet samotné základy ruské politiky a společnosti. Knížata musela být kompetentními generály i inspirativními vůdci, nebo aspoň efektivními politiky schopnými si zajistit podporu věče. Vojenská síla nezávisela jenom na obvyklých základech velikosti populace a daňových příjmech, ale také na schopnosti udržet si loajalitu družiny a sjednat dohody s „černými kápěmi“ a dalšími pomocnými složkami. Než se ustavila stabilnější knížectví, bylo o moci potřeba vyjednávat.

RUS A ŘEKOVÉ

Když se Rurikův syn Igor po nuceném regentství, které trvalo až do jeho pětatřiceti let, konečně vynořil z Olegova stínu, byl rozhodnutý pokračovat ve stejném vojenském stylu. Přibližně od roku 915 čelila území Rusi narůstající hrozbě kočovných Pečeněhů, ale preferovaným cílem nabízejícím kořist i legitimitu stále zůstávala Konstantinopol. Igor na město podnikl dva nájezdy, v letech 941 a 943. Při prvním utrpěl jednoznačnou porážku kvůli řecké námořní převaze. Liutprand z Cremony, vyslanec u byzantského dvora, tvrdil, že Igor shromáždil tisíc lodí – což v kontextu kronikářských zvyklostí znamená prostě velký počet –, ale město v předstihu varovali bulharští a řečtí agenti. Rusové navíc místo přímého útoku na Konstantinopoli plenili a drancovali přístavy a vesnice podél pobřeží Černého moře v Malé Asii, a tak Řekové měli možnost připravit svou flotu a postavit se jim na moři, u ústí Bosporu. Řecké triéry a dromóny byly větší než lodě ruských nájezdníků, ale bylo jich podstatně méně. Obránci se nicméně mohli spolehnout na řecký oheň, který útočníky zničil. Slovy ruského kronikáře: „Bylo to, jako by Řekové drželi v rukou nebeské blesky, a když je vypouštěli, pálili nás jimi.“ Se značně ztenčenou ozbrojenou silou se Igor pokusil o několik dalších a převážně neúspěšných nájezdů na byzantská území kolem Černého moře, ale nakonec se vrátil domů, aby se vzpamatoval a zároveň poučil ze svých chyb.

Následně v roce 943 (podle některých kronik 944) shromáždil nové vojsko složené z Rusů, podřízených slovanských kmenů a pečeněžských žoldáků a tentokrát naplánoval dvojitý útok. Jezdectvo vedl po pevnině, ale většina jeho vojska plula po moři. Město se obávalo trvalých škod, jež by jeho obraně mohl způsobit útok, který by nemohlo odrazit námořnictvo, a tak se místo toho rozhodlo si Igora koupit. Když se jeho vojsko připravovalo k překročení Dunaje na území dnešního Rumunska, narazilo na řeckou delegaci nabízející hojný tribut a ještě větší hojnost přátelských slov. Igor přijal obojí: to, že s ním konstantinopolský císař jednal jako se sobě rovným, mu dávalo legitimitu, což byla pro syna dobrodruha v mnoha ohledech stejně významná výhra jako jakékoli množství zlata, stříbra, hedvábí a koření. Vedlo to také k nově úmluvě v roce 945. Kyjev se zavázal podpořit Konstantinopol ve válce, zřekl se všech územních nároků na řeckou kolonii Korsun na Krymském poloostrově a přislíbil ji bránit před nájezdy Bulharů výměnou za omezené řecké záruky. Především ale úmluva představovala další uznání, že Kyjev a Rus nyní představují skutečnou mocnost na Černém moři, a dokonce i ve východním Středomoří.

Z pohledu Konstantinopole dávalo smysl si Igora koupit. Měla příliš mnoho závislých území a obchodních stanic, které ruské nájezdy ohrožovaly, příliš mnoho území, aby je její rozprostřená vojska mohla mít pod kontrolou. Dovedla zasadit mocný úder nájezdníkům, kteří jsou tak zdvořilí a tak hloupí, že se s nimi pustí do otevřeného boje, ale už si nemohla dovolit přesměrovat síly k drtivému protiútoku. Ironií je, že stejnému dilematu čelili Rusové ve svých válkách s jezdeckými národy, a brzy se měli na Řeky obrátit pro radu.

PEČENĚŽSKÁ HROZBA

Igora po jeho smrti rukou Drevljanů vystřídal jeho syn Svjatoslav. Byl to kníže-válečník, který rád nechával matku Olgu vyřizovat jednotvárné státní záležitosti. Zemřel tak, jak žil – s mečem v ruce. Bojoval ve válce o Bulharsko proti Řekům, kterou nakonec prohrál, a proti Chazarům o město Šarkel, jež tak zaměstnávalo Askolda s Direm, kterou zase vyhrál. Byl zkrátka přirozeně bojovný typ. Zahynul roku 972 v boji s novými kočovníky přicházejícími ze stepi: s Pečeněhy. Jeho lebka skončila jako zlatem vykládaný pohár jednoho z jejich chánů, Kurji. Pečeněhové představovali závažnou výzvu. Coby svaz turkických kmenů je z jejich domoviny ve střední Asii vytlačili ještě mocnější rivalové. Přesunuli se na západ, kde se v 9. století usídlili mezi Uralem a Volhou, odkud podnikali nájezdy na usedlejší Chazary a nechávali se najímat Byzantinci. Odvetný úder chazarské říše a jejích spojenců, Oghuzů, je však donutil k další migraci. Pečeněhové postupovali dál na západ a v 10. století už měli objevená nová území ve stepích podél řek Doněc a Kubáň a Krymského poloostrova, odkud zase vytlačili Maďary na území dnešního Maďarska.

Pečeněhové tvořili polokočovný národ, jehož ekonomika výrazně závisela na nájezdnictví a nájemném žoldáctví. Teď se z nich stali sousedé Rusi a Pověst dávných let od roku 915 zaznamenává narůstající počty útoků a výzev k placení tributu. Nebylo v tom nic osobního a Pečeněhové zároveň rádi bojovali na straně Rusi, když se naskytla příležitost a dostali slušně zaplaceno. Ještě rok před Svjatoslavovou smrtí s ním na jeho bulharském tažení například sloužil kontingent pečeněžského jezdectva.

Obecně ovšem Pečeněhové představovali dosud největší hrozbu pro Rus jako takovou, a především konkrétně pro Kyjev. Nájezdy vytlačovaly slovanské osadníky z území kolem Dněpru, jež kolonizovali, a hlavně od této mocné řeky začaly odřezávat Kyjev. Polokočovní Pečeněhové si říční údolí zabrali jako letní pastviny a loviště, ale pro Rus řeka představovala klíčovou obchodní trasu. Skoro 500 km na jihovýchod od Kyjeva řeka protéká devíti velkými katarakty, kde její bystré vody burácejí přes žulové hřebeny. Ty jsou většinu roku nesjízdné, a tak museli kupci a cestovatelé vytáhnout loď na břeh a táhnout ji po souši. Představovali tak snadný terč rychlých a nelítostných pečeněžských nájezdů. Pečeněhové kousek po kousku likvidovali říční cestu, jež Kyjevu poskytovala tolik z jeho bohatství a významu a jež kryla náklady na vojenskou moc jeho knížat. Bez ní by byla ohrožená i jeho schopnost vymáhat tribut od kmenů a měst.

Svjatoslav v souladu s tehdejší praxí svěřil každému ze svých tří synů vlastní území. Nejstarší Jaropolk zůstal v Kyjevě, druhorozený Oleg dostal území Drevljanů a nejmladšího, levobočka Vladimíra, poslal na sever, aby se stal knížetem novgorodským. Tehdejší praxe byla velmi často receptem na bratrovražedné násilí. Po Svjatoslavově smrti se Jaropolk obrátil proti Olegovi – nebo se Oleg obrátil proti Jaropolkovi, podle toho, na čí straně stojí která kronika. Po smrti prostředního bratra se síly Kyjeva napřely k Novgorodu. Vladimír utekl, aby se v roce 980 vrátil s armádou varjažských žoldnéřů, dobyl Kyjev a zabil Jaropolka díky kombinaci chytré strategie a lsti, kdy na svoji stranu přetáhl nejbližšího rádce svého bratra. Svjatoslav byl válečník, Jaropolk intrikán. Ve Vladimírovi teď měl Kyjev knížete, který ovládal obojí.

VLADIMÍR VELIKÝ

Vladimír, později známý jako Vladimír I., Vladimír Veliký nebo v pravoslavné církvi díky rozhodnutí přijmout křesťanství jako svatý Vladimír, byl státník. Rozpoznal pečeněžskou hrozbu. Dokud měli ale Pečeněhové výhodu strategické mobility, mohli se Rusové nanejvýš podle svých nejlepších schopností bránit, zatímco jejich nepřítel určoval, kdy a kde se bude bojovat. Vladimír tedy potřeboval nový styl válčení, založený na statických pozicích tak, aby se před útokem dalo dopředu varovat, aby nájezdníky bylo možné vehnat do oblastí výhodných pro obranu, a lépe tak využít početních a technologických příležitostí, které měl k dispozici. Jinými slovy musel využít taktiku, již předtím Řekové používali proti Rusům.

A kvůli tomu – byť šlo o součást širší strategie usilující nejen o konsolidaci pozice Rusi, ale i Kyjeva coby jejího prvního města – se Vladimír obrátil na Řeky. Především konvertoval ke křesťanství a donutil své leníky a poddané, aby udělali totéž, v případě nutnosti i pod pohrůžkou smrti. V roce 988 byly velké dřevěné modly pohanských božstev, jež nechal Vladimír o několik let dříve vystavět, svrženy ze svého chrámu na kopci a obyvatelstvo Kyjeva hromadně pokřtěno v Dněpru. Legendy jako obvykle barvitě vysvětlují, proč se k tak dramatickému kroku rozhodl, šlo ale o mazaný politický krok. Jeho bojaři, tedy šlechta, už beztak v čím dál větších počtech konvertovali, pevnější aliance s Konstantinopolí mohla jedině posílit jeho status a chtěl lepší přístup k řeckým vojenským technologiím. Byzantský císař Basil II. se zároveň nacházel v oslabené pozici a zoufale potřeboval spojence, protože se na domácí frontě potýkal s rivaly. Vladimír byl pokřtěn jako Chersonesos na Krymu – což o jedenáct set let později Moskva využila jako záminku k jeho anexi – a oženil se s Annou, Basilovou sestrou.

Vladimírova vláda byla ve znamení periodických válek, protože dobýval území dalších a dalších kmenů, jako byli slovanští Vjatiči nebo baltští Jatvingové. Vynutil si mír s Volžskými Bulhary. Zvlášť efektivní byl ale v tom, jak se mu dařilo držet na uzdě Pečeněhy, na což se podrobněji podíváme v páté kapitole. Bylo to dlouhé tažení. V roce 996 proti nim prohrál svoji jedinou bitvu, u Vasiljeva, rok nato kočovníci dokonce chvíli obléhali Kyjev. Nicméně proti nim opevnil svoje území, k čemuž využil otrockou práci a řecké znalosti, zvlášť v produkci cihel z nepálené hlíny k vyztužení tradičních palisád. Kyjev byl zabezpečen Hadími valy, více než 800 kilometry náspů s palisádami: v Perejaslavi vystavěl baštu shlížející na Dněpr a řetěz opevněných přístavů zajišťoval ochranu říční dopravě.

Vladimír byl velkokníže kyjevský, ale co to znamenalo v praxi? Po většinu jeho 37 let trvající vlády se ho nikdo nepokoušel sesadit, částečně však proto, že věděl nejen, jak vládnout, ale i kdy nevládnout. Kyjev byl na vzestupu, ale praktickou moc velkoknížete stále omezovaly hluboké lesy a špatné komunikace. Svoje syny a nejbližší kumpány jmenoval knížaty a místodržícími a oni se přesouvali z jedné pozice na druhou podle potřeby, okolností a intrik. Vzhledem k tomu, jak se sám dostal k moci, by se jistě dalo namítnout, že neměl vkládat tolik důvěry do rodinných vazeb, ale jakou měl reálně alternativu? Stárnul a jeho synové se začali drát k moci. Jeho syn Jaroslav Moudrý, kterému bylo svěřeno město Rostov a potom Novgorod, byl první, kdo se svému otci postavil, když mu v roce 1014 odmítl zaplatit tribut. Vladimír začal shromažďovat vojska, ale zemřel dřív, než stačil svoji nadvládu upevnit. Následovala vlna bratrovražedného běsnění. Kyjev zabral nejprve turovský kníže Svjatopolk a následně Jaroslav. Knížata se musela čím dál víc opírat o žoldáky z ciziny, aby doplnila přetížené ruské válečníky. Svjatopolk se obrátil na Poláky na západě a Pečeněhy na východě, zatímco Jaroslav si najal Varjagy ze severu a zvítězil. Vznikl ale precedens: moc nezískal ten, komu legitimně náležela, ale ten silnější. Ti, kdo nemohli dobýt Kyjev, hledali kořist jinde. Brjačislav Polocký si brousil zuby na bohatý Novgorod, zatímco Mstislav, kníže v Tmutarakanu, obchodním centru na Bosporu, jež Rusové ukořistili Chazarům, získal ještě titul knížete černigovského. Když selhal jeho pokus o dobytí Kyjeva, a jakmile naopak odrazil Jaroslavovu výpravu, vládl na svých územích prakticky jako nezávislý monarcha.

VÁLČÍCÍ KNÍŽATA

Jaroslavova vláda se nicméně navzdory svému krvavému začátku ukázala jako úspěšná. Jeho vpád do Konstantinopole v roce 1043, pro velkoknížete kyjevského skoro něco jako přechodový rituál, skončil fiaskem. I tak ale dokázal s Řeky zajistit novou dohodu. Zatlačil polské pokusy o invazi a sám dobyl nová území v Pobaltí, kde na území dnešního Estonska založil pevnost Jurjev. Pečeněhové v roce 1036 oblehli Kyjev, ale Jaroslav je s pomocí novgorodských sil v bitvě porazil. Bylo to naposledy, kdy Rus závažně ohrozili. Z východu na Pečeněhy tlačily další nomádské kmeny, Kumáni a Uzové, a podstatná část se jich tak přesunula dál na západ do údolí Dunaje. Po drtivé porážce, již utrpěli od aliance Řeků a Kumánů v bitvě u Levunia v roce 1091, v podstatě zmizeli v propadlišti dějin a asimilovali se mezi jiné národy.

Chcete vědět víc?

Table of Contents

Seznam map

Úvod

ZEMĚ MEZI

„JEDEN VÝPRASK ZA DRUHÝM“

První část

1

ZEMĚ VHODNÁ K DOBYTÍ

PŘÍCHOD VARJAGŮ

VPÁD DO KONSTANTINOPOLE, ROKU 860

OLEG MOUDRÝ

KMOTR RUSI

Chcete vědět víc?

2

TEROR NA DREVLJANECH, ROKU 946

KNÍŽECÍ ZÁSTUPY

RUS A ŘEKOVÉ

PEČENĚŽSKÁ HROZBA

VLADIMÍR VELIKÝ

VÁLČÍCÍ KNÍŽATA

Chcete vědět víc?

3

4

5

6

ČÁST DRUHÁ

7

Období hrůzy a zmatků

9

10

TŘETÍ ČÁST

11

12

13

14

ČÁST ČTVRTÁ

15

16

17

18

19

PÁTÁ ČÁST

20

21

22

ŠESTÁ ČÁST

23

24

25