Miloň Čepelka
zpovídá
Václava Hybše

MLUV, KAPELNÍKU,
MLUV!

Elektronická kniha

Poděkování těm, kteří se zasloužili o vydání této knihy:

Umělecké sdružení ARTES, z.s.

Ochranný svaz autorský, z.s.

BOBO BLOK, s.r.o.

Hudba Hradní stráže a Policie České republiky

Ústřední hudba Armády České republiky

Copyright © Václav Hybš, 2025

Copyright © Miloň Čepelka, 2025

Editor, Postface © Josef Pepson Snětivý, 2025

Photographs: © Jiří Skupien, František Jirásek, Josef Pepson Snětivý; archiv Ústřední hudby Armády České republiky,
archiv Hudby Hradní stráže a Policie České republiky

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2025

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2025

ISBN 978–80–7475–513–2

NA VYSVĚTLENOU,

jak vznikla tato knížka: My níže podepsaní jsme se během uplynulých měsíců, ba roků, scházeli a povídali si. Jak čas utíkal a řeč se větvila, ozývala se různá jména, známá třeba jen jednomu, ale na druhé straně zase slavná, slavnější a nejslavnější, s nimiž se první z nás, muzikant, potkával na cestách republikou i světem. Jeho vzpomínky na setkání s nimi včetně důsledků, které to někdy neslo, byly tak zajímavé, že druhý podepsaný navrhl, abychom z nich udělali knížku.

Pamětník nechtěl ani slyšet, že to neumí a že už o něm vyšly knížky dvě, ale jak mu paměť sama nabízela zpěváky, kolegy dirigenty, skladatele, aranžéry, režiséry, zvukaře, fotografy, malíře, spisovatele, filmaře, herečky i měnící se dobové mocipány s možností rozhodovat, povolovat či zakazovat – byla to tak bohatá přehlídka zážitků, že nakonec souhlasil. Namítal ještě, že nikdy nepsal než noty a že je ochoten nejvýš vyprávět, ale na papír prý – to je citát – „to musíš hodit ty!“ S jasným záměrem, že nikde neujedeme od čistočisté pravdy, a s podmínkou, že zvědavosti se meze nekladou a že nebudeme hledět na čas (měli jsme ho v koronavirové době ažaž), jsme se dali do díla. Výsledek nabízíme. Má tvar rozhovoru, ke kterému vás zveme spíš jako posluchače než čtenáře, i když je vytištěn a jinak než přečtením ho nezvládnete. Písmena jsou dvou typů a jasně říkají, kdo je vyprávěč a kdo zvědavý šťoura. Jeden ani druhý jsme si nebrali servítky, ale v textu, který se v knížce mění z autentického na literární, zachováváme ve vzájemné shodě dekórum částečně spisovné hovorové a částečně obecné češtiny. Kde se vám ze smyslu pro pravdu situace bude vnucovat za běžné slovo problematické ostřejší, prosím, taková svévole je možná. S přáním bavte se, divte se, ale věřte nám prosím, příjemné chvíle nad knihou přejí

Václav Hybš a Miloň Čepelka.

Čím začneme, pane spisovateli?

■ To si řekni ty, ty jsi tu hlavní osoba. Můžeme to vzít chronologicky, oddětství přes mládí, zralý věk... anebo napřeskáčku, jak se ti zlíbí, podle nálady.

Neházej to namě, knížka byl tvůj nápad, vzal sis to dorežie, tak režíruj.

■ Tak napřeskáčku. Jak nás to bude napadat.

Souhlasím. Není nad pestrost.

■ Abych nechodil kolem horké kaše, nejzvědavější jsem napřípad Waldemar Matuška.

Takže mě štveš už nazačátku.

■ Riziko podnikání. Proč skončila vaše spolupráce, když byla tak skvělá aúspěšná? Mnohaletá? Aneprotestuj!

Protestuju. Nepěkná historie. Anení krátká.

■ Času máme dost.

Nehodí se naúvod. Nechci to.

■ Budiž. Ale je to jen odklad, uvědomuješ si to?

Uvidíme.

■ Co například ty aEva Pilarová? Abychom nebyli odWaldemara daleko.

Výtečná. Vždycky. Měla pejska. Všude ho brala ssebou.

■ Aby se mu doma nestejskalo.

Jednou jí ze šatny utekl, akdyž zpívala, běhal popódiu. Kolegové, co ho měli hlídat, to nezvládli.

■ Nebo ho zaní napódium poslali schválně?!

Nevím. Ale vyloučeno to není. Jindy nám zase označkoval harfu.

■ Taky při koncertu?

Jinak bych otom asi nevěděl. Nebo bych si to nepamatoval.

■ Lidi se bavili?

To si piš, že se bavili.

■ Apointa? Harfenistka omdlela? Rozzlobila se?

Bez pointy. Jen ukázka, co všechno se může přihodit. Aže jsem měl vkapele harfu!

■ Občas, vím. Královský nástroj. Aproč?

Protože tím byl můj orchestr jinačí!

■ Originalita. Jak to mínil Havlíček Borovský blahé paměti… „všichni poní touží. Kdekdo chodí“ (nevím kudy), „tak já půjdu louží.“ Tak nějak.

Nesouhlasím. Když to má smysl, proč se nelišit.

■ Vím, že jsi harfou skoro posedlý, ale tu zatím taky odložíme. Mě zajímají lidi.

Měl jsem vždycky jen ty nejlepší. Hráče, zpěváky, ibedňáky. Avíš proč?

■ Asi tě měli rádi.

To netuším. Ale vím, že jsem je dobře platil. Nebo líp: Uměl jsem jim vyjednat peníze.

■ Dřív se říkalo, to znám už zdětství, kdo maže, ten jede.

Aplatí to pořád!

■ Jenže teď to chce příběh. Začátek, průběh, dobrý konec. Třeba ten sRudolfem Hrušínským. Jak jsi přechytračil žáby naprameni.

Těch bylo! Vždycky avšude jich je! Vminulosti adnes taky.

■ Tak vypravuj.

Mistra Rudolfa přivážela doNárodního divadla nazkoušky jeho paní. Sem, mně před okno.

■ Promiň, každý neví: ty máš tady pár metrů odzlaté kapličky pracovnu.

Však stou byly taky problémy.

■ Otom jindy, ať to netříštíme.

Manželé Hrušínští se objevili vždycky vetři čtvrtě nadevět. Mistr zkoušel oddevíti, tak byli napříjezdu přesní. Ajá jsem si usmyslel, že když mi včasech normalizace vSupraphonu konečně dovolili natočit zase vánoční koledy ...

■ To byla asi dřina, přimět soudruhy ateisty ksouhlasu.

Byl jsem kvůli tomu orodovat až zaŠtrougalem.

■ Pro mladé: To byl tenkrát premiér. Předseda vlády.

Když mě budeš přerušovat, tak se nedoberem konce.

■ Promiň, ale to je přece taky zajímavost! Ažes měl tu odvahu, jít zaním?

Štrougala teď přeskočíme.

■ Já ti ho připomenu.

Zkrátka naHrušínského jsem si počíhal, akdyž vystoupil zauta, pozdravím apovídám „Mistře, můžu svámi prohodit pár slov? Chtěl bych vás mít nagramofonové desce. Budu točit vánoční koledy.“

■ Jak se nato tvářil?

Přerušil mě, aprý „nezlobte se, pane kapelníku, já nezpívám.“ Ajá nato: „Však zpívat nebudete, mně stačí váš hlas, kus textu krásné Purpury. Zpěv obstará dětský sbor, akdyž vy dotoho promluvíte…“

■ Musel být potěšen, neříkej, že ne.

Namítl, že kromě divadla má všecko zakázáno. Řekl jsem, to ať nechá namně. Hlavně aby souhlasil. Aon kývl. Tak jsem sestavil seznam písniček akdo bude zpívat kterou. To se muselo.

■ Jojo. Všecko se tenkrát schvalovalo naústředním výboru komunistické strany. To si dnes už neumí nikdo představit.

Ašel jsem stím papírem doSupraphonu. Tam seděl – jméno vem čert – soudruh.

■ Jestli si ho pamatuješ, tak jmenuj. Dnes už můžeš.

Ničím kloudným neproslul. Koukal namůj seznam, pokyvoval, uPurpury zvedl oči, a„ty tady máš, člověče, toho zNárodního, to nepude.“ „Proč by nešlo, on je pro, mluvil jsem sním,“ říkám já. Aon, že „ten má přece zaracha, to by se Müller naÚVé zbláznil.“

■ On řekl zbláznil? Vašku! Nedělej ho lepšího!

Řekl to jinak, smradlavě, ale to je vedlejší. Dělal jsem hloupýho Honzu. „Asakra,“ povídám, „to jsem nevěděl.“

■ Tak tos byl chytrej Václav!

■ Už jsem to zhodnotil: Chytrej Václav!

Kroutil se, že to se nedává, to se tak obecně ví, blabla. Zkrátka šel jsem pryč poraženej.

■ Aco stím?